ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року 
м. Київ
справа № 500/63/20
касаційні провадження №К/9901/7632/21, №К/9901/8057/21, №К/9901/8211/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Чиркіна С.М.,
суддів:                Кравчука В.М., Стрелець Т.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги Верховинської селищної  Верховинського району Івано-Франківської області, ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 (головуючий суддя: Подлісна І.М.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021 (головуючий суддя: Сеник Р.П., судді: Судова-Хомюк Н.М., Шевчук С.М.) і ОСОБА_2 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021 у справі №500/63/20 за позовом ОСОБА_2 до Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області, третя особа: ОСОБА_1 про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити дії,
У С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
У січні 2020 року ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 або позивач) звернувся з позовом до Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області (далі - відповідач), третя особа: ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області щодо невключення до Генерального плану смт. Верховина Верховинського району Івано-Франківської області проходження дороги проїзду (шляху) з АДРЕСА_1 , як існуючого об`єкту містобудування та частини інфраструктури населеного пункту смт. Верховина Верховинського району Івано-Франківської області, вздовж будівель колишнього банно-прального комплексу до земельної ділянки, яка перебуває у власності позивача площею 0,0162 га кадастровий номер 2620855100:02:003:0425, яка розташована по АДРЕСА_1 і не внесення змін до Генерального плану населеного пункту, щодо визначення такого проїзду (існуючого шляху), після набранням законної сили рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.06.2019 у справі №500/370/19;
зобов`язати відповідача в установленому законом порядку вчинити дії із внесення змін до Генерального плану смт. Верховина Верховинського району Івано-Франківської області в частині визначення (відображення у ньому) проходження проїзду (шляху) з АДРЕСА_1 , як існуючого об`єкту містобудування та складової містобудівної інфраструктури населеного пункту смт. Верховина Верховинського району Івано- Франківської області, вздовж (суміжних) будівель колишнього банно-прального комплексу (між вказаними будівлями та потоком Бречник ) до земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_2 площею 0,0162 га кадастровий номер 2620855100:02:003:0425, що розташована   по АДРЕСА_1 ;
стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 100 000 грн. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 позов задоволено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021 скасовано рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 в частині стягнення моральної шкоди і у цій частині прийнято нове про відмову у задоволенні позову.
В решті рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 залишено без змін.
Не погоджуючись із рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 і постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021, відповідач і третя особа подали касаційні скарги, у яких просять суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову; закрити провадження у справі з підстав порушення правил юрисдикції адміністративних судів. 
Позивач також не погодився із постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021 в частині відмови у стягненні моральної шкоди у зв`язку із чим подав касаційну скаргу, у якій просить суд касаційної інстанції скасувати в зазначеній частині оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.05.2020.
IІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ
Ухвалою Верховного Суду від 24.03.2021 відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою позивача на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021.
Ухвалою Верховного Суду від 14.04.2021 відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою відповідача на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021.
Ухвалою Верховного Суду від 14.04.2021 відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою третьої особи на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021.
Ухвалою Верховного Суду від 05.07.2022 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до інформації, зазначеної у витягу про державну реєстрацію прав обласного КП «Коломийське міськрайонне бюро технічної інвентаризації» №29605325 від 08.04.2011, позивач є власником павільйону хімчистки, що знаходиться по АДРЕСА_1 , площею 88,3 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2008, укладеного з Управлінням майном спільної власності територіальних громад Верховинського району Івано-Франківської області.
Рішенням Верховинської селищної ради від 02.09.2008 надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення проекту відводу на земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 для обслуговування хімчистки з метою передачі земельної ділянки в оренду.
На замовлення позивача проектною організацією було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для обслуговування приміщення хімчистки на території в АДРЕСА_1 , погоджений висновком комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою у Верховинському районі від 22.06.2011 №07-05-18/45.
На підставі рішення Верховинської селищної ради від 02.08.2011, між Верховинською селищною радою та позивачем 23.06.2014 було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,0162 га, для обслуговування приміщення хімчистки, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , строком на 5 років.
Відповідно до акту передачі земельної ділянки від 23.06.2014, Верховинська селищна рада передала, а ОСОБА_2 прийняв земельну ділянку, площею 0,0162 га, в строкове платне володіння і користування на 5 років для обслуговування приміщення хімчистки за вищевказаною адресою.
Також, ОСОБА_2 є власником однієї другої частки житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 668,2 кв.м., на підставі договору про поділ спільного майна подружжя від 11.10.2018, укладеного з ОСОБА_4 , що підтверджується інформацією, зазначеною у витягу про державну реєстрацію прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №141119641 від 11.10.2018.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 протягом 2018 року неодноразово звертався до селищної ради з проханням відобразити в генеральному плані смт. Верховина, який розроблявся, заїзд до орендованої ним земельної ділянки по наявному під`їзному шляху з АДРЕСА_1 , за результатами розгляду яких рада проінформувала, що місцеві проїзди та під`їзди до житлових будинків не враховуються на стадії генерального плану населеного пункту та необхідність розробити детальний план території в масштабі 1:500 у якому буде враховано існуючу ситуацію і розроблено під`їзди до будівель.
В той же час на підставі рішення Верховинської селищної ради від 22.03.2018, між Верховинською селищною радою та ОСОБА_1 04.05.2018 було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,0794 га, для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування (для викупленої будівлі (лазня), яка знаходиться в АДРЕСА_1 , строком на 5 років. Відповідно до акту передачі земельної ділянки від 04.05.2018, Верховинська селищна рада передала земельну ділянку, площею 0,0794 га, в строкове платне володіння і користування на 5 років для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування (для викупленої будівлі (лазня) за вищевказаною адресою.
18.09.2018 ОСОБА_2 в черговий раз звернувся до відповідача із заявою про необхідність відобразити у генеральному плані населеного пункту дорогу до власної земельної ділянки в АДРЕСА_1 по наявному під`їзному шляху, за результатами розгляду якої Верховинською селищною радою рішенням від 21.09.2018 №174-23/2018 було доручено спеціалістами селищної ради спільно із депутатською комісією з питань розвитку агропромислового комплексу та земельних відносин, екології та раціонального природокористування вивчити це питання та подати пропозиції на розгляд чергової сесії селищної ради.
За результатами розгляду звернення від 07.09.2018, відповідач листом від 18.09.2018 №Ш-47 повідомила заявника про те, що під`їзна дорога по АДРЕСА_1 до орендованої земельної ділянки не вказана в генеральному плані забудови селища, також згідно норм ДБН 360-92 відстань проїзду від стін житлових чи громадських будинків має бути не менше 5 метрів і тому рішенням сесії Верховинської селищної ради земельна ділянка надана в оренду ОСОБА_1 для обслуговування лазні. Одночасно, Комісія з питань агропромислового комплексу, земельних відносин, екології та раціонального природокористування запропонувала позивачу проїзд через дерев`яний місток, а в разі незгоди звернутися із заявою до виконкому селищної ради щодо надання дозволу облаштування заїзду до орендованої земельної ділянки. Аналогічного змісту інформація викладена і у листі від 06.11.2018 №ш-56.
Розробнику генерального плану Верховинською селищною радою листом від 05.10.2018 №239/02-15/06 надано протокол засідання комісії, яка відбулася 18.09.2018, щодо обговорення генерального плану смт. Верховина та с. Віпче з переліком питань які необхідно внести в даний розроблений проект та листом від 22.12.2018 №310/02-15/06 надіслано проект генерального плану смт. Верховина та с. Віпче із поправками, розглянутий депутатською комісією, де було виявлено невідповідності, які просили внести та поправити згідно поданих картографічних матеріалів.
Рішенням Верховинської селищної ради від 12.02.2019 №202-25/2019 затверджено генеральний план смт. Верховина Верховинського району Івано-Франківської області, у якому дороги (проїзду) до орендованої позивачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 по наявному під`їзному шляху з АДРЕСА_2 так і не відображено.
Судами попередніх інстанцій також встановлено, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.06.2019 у справі №500/370/19, яке набрало законної сили, встановлено факт протиправної бездіяльності Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області щодо невключення в генеральний план смт. Верховина дороги (проїзду) до земельної ділянки позивача, площею 0,0162 га, по наявному під`їзному шляху з АДРЕСА_1 .
Проте відповідач не вчинив необхідних дій та не прийняв належних рішень на неодноразові звернення позивача щодо організації під`їзду з АДРЕСА_1 до орендованої ним земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом відображення дороги в генеральному плані смт. Верховина.
Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся із цим позовом до суду.
ІV. АРГУМЕНТИ СТОРІН
В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що проїзд до його приміщення та орендованої земельної ділянки здійснювався через землі загального користування Верховинської селищної ради. Через невизначеність та відсутність чітких меж проїзду при його використанні між власниками суміжних земельних ділянок виникають взаємні перешкоди у доступі до власних об`єктів нерухомості. Позивач неодноразово звертався до відповідача із проханням включити до генерального плану смт. Верховина дорогу до орендованої земельної ділянки площею 0,0162 га по АДРЕСА_1 по наявному під`їзному шляху, згідно з викопіюванням з генерального плану населеного пункту смт. Верховина. Проте відповідач це питання не вирішив, що слугувало підставою для звернення до суду з позовом у справі №500/370/19 про визнання бездіяльності селищної ради протиправною. За наслідками розгляду справи №500/370/19 було ухвалено рішення про задоволення позову, однак відповідач продовжує ігнорувати звернення позивача щодо відображення у генеральному плані смт. Верховина заїзду до орендованої ним земельної ділянки по наявному під`їзному шляху з АДРЕСА_1 . Також позивач просить стягнути з Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області моральну шкоду в сумі 100 000 грн.   
Відповідач проти позову заперечує та наголошує на тому, що в генеральному плані смт. Верховина проїзд до земельної ділянки позивача зазначений саме там, де зазначений і в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 - впритул до наданої йому в оренду земельної ділянки. Водночас, під`їзна дорога з АДРЕСА_1 до орендованої земельної ділянки не вказана в генеральному плані забудови селища. Також згідно норм ДБН 360-92 відстань проїзду від стін житлових чи громадських будинків має бути не менше 5 метрів і тому рішенням сесії Верховинської селищної ради земельна ділянка надана в оренду ОСОБА_1 , що виключає можливість задоволення питання на користь позивача.
V. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не вчинив необхідних дій та не прийняв належних рішень на неодноразові звернення позивача щодо організації під`їзду з АДРЕСА_1 до орендованої ним земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом відображення дороги в генеральному плані смт Верховина, а також не вчинив необхідних дій та не прийняв належних рішень для виконання вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» щодо розроблення генерального плану населеного пункту в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, зокрема публічного обов`язку місцевої ради на забезпечення проїзду до будівлі ОСОБА_2 пожежного та приватного транспорту. Місцевий суд з посиланням на преюдиційні обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній та адміністративній справах  №340/805/14-ц і №500/370/19, констатував факт наявності існуючого проїзду, який позивач просив відобразити у містобудівній документації.
Зважаючи на встановлену протиправну бездіяльність відповідача, і з метою повного та ефективного захисту порушених прав позивача спірними правовідносинами,  суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача вчинити дії із внесення змін до генерального плану смт. Верховина Верховинського району Івано-Франківської області в частині визначення (відображення у ньому) проходження проїзду (шляху) з АДРЕСА_1 до земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_2 площею 0,0162 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Апеляційний суд із таким висновком суду першої інстанції погодився повністю. Одночасно суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованою пропозицію відповідача користуватися для заїзду до орендованої позивачем земельної ділянки дерев`яним місточком, оскільки згідно інформації, зазначеній у листі Верховинського районного відділу управління ДСНС України в Івано-Франківській області від 15.05.2019 №196/22-23, дерев`яний перехід, який проходить через річку Бречник, знаходиться в аварійному стані, що не дасть змоги пожежним автомобілям дістатись до місця виклику. З АДРЕСА_1 , де згідно будівельних норм існує під`їзд до будівель за адресою: АДРЕСА_1 та буд. АДРЕСА_2 , самовільно перекрито дерев`яною огорожею, що не дасть змоги пожежним автомобілям прибути до місця виклику чи надзвичайної ситуації (події).
Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 100   000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що ігнорування Верховинською селищною радою вимог позивача на протязі тривалого часу, а також невиконання ним рішень судів та усних і письмових заяв позивача, спричинило позивачу сильні душевні страждання, відсутність спокійного сну, нервові напруження, що загалом призвело до розладів його здоров`я. На переконання місцевого суду, позивач надав переконливі докази на підтвердження причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та завданням йому моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо). При цьому, за висновком суду першої інстанції, доказом спричинення позивачу моральної шкоди є не лише факт порушення його прав з вини відповідача, а і тривалі моральні страждання, позбавлення законних сподівань у зв`язку із відмовою селищної ради задовольняти його заяви та виконати рішення судів, надання переваг іншим громадянам у аналогічних обставинах по відношенню до позивача.
Натомість відповідач не довів суду, що його тривала протиправна бездіяльність не викликала у позивача психічних напружень та тривалих переживань у зв`язку з очікуванням рішення, розчарування в діяльності народних обранців громади та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його заяв порівняно з заявами інших громадян, які належно вирішувались.
Апеляційний суд не погодився із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. З посиланням на практику Верховного Суду, викладену у постанові від 27.11.2019 (справа №750/6330/17) суд апеляційної інстанції зазначив, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
В контексті наведеного суд апеляційної інстанції зазначив, що хоча бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду його звернень є неправомірною, проте за своїм характером не може вважатися засобом негативного впливу на позивача як і причиною досягнення ним негативних емоцій, рівня страждання або приниження. Апеляційним судом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між доводами позивача та необхідність відшкодування моральної шкоди.
За таких обстави, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у заявленому ним розмірі.
VІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ
1) Не погоджуючись із рішенням судів обох інстанцій, відповідач і третя особа подали касаційні скарги, у яких просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову; закрити провадження у справі з підстав порушення правил юрисдикції адміністративних судів.
Касаційні скарги відповідача і третьої особи обґрунтовані наступним. 
Скаржники стверджують, що суть спору, на їх погляд, полягає у бажанні позивача набути право проїзду на транспортному засобі через суміжну земельну ділянку комунальної власності по АДРЕСА_2 , яка передана в оренду ОСОБА_1 для обслуговування нерухомості, належної останньому на праві приватної власності, при тому, що генеральним планом та землевпорядною документацією до ділянки позивача передбачено окремий проїзд з АДРЕСА_3 . Таким чином, на переконання відповідача та третьої особи, позивач має намір мати два заїзди до його земельної ділянки.
За твердженнями відповідача та третьої особи, цей спір, що виник між сторонами, жодним чином не вирішує питання поновлення порушених прав позивача, а має приховану мету - встановити в обхід закону наявність шляху через земельну ділянку по АДРЕСА_2 для проїзду, що матиме преюдиційне значення для подальших ймовірних кроків щодо встановлення земельного сервітуту при тому, що правовстановлюючими документами на ділянку, землевпорядною документацією та генеральним планом підтверджується відсутність такого проїзду.
Таким чином, за висновками скаржників, провідним мотивом заявлених вимог є бажання отримати результат, який у кінцевому підсумку має призвести до виникнення права користування у позивача на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , яка перебуває у користуванні ОСОБА_1. Тобто фактично у цих правовідносинах має місце спір між позивачем і ОСОБА_1 стосовно права користування земельною ділянкою.
З посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 23.01.2019 у справі №560/1218/15-а, від 22.08.2018 у справі №815/1568/16, від 26.06.2018 у справі №902/517/17, а також Верховного Суду від 14.11.2019 у справі №2а-11449/11/2670, від 29.01.2020 у справі №344/8417/17, від 13.02.2020 у справі №653/3211/18, від 28.02.2020 у справі №806/3304/18, від 13.05.2020 у справі №160/4250/19, обставини та підстави позову в яких є подібними до справи, що розглядається, а також суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер матеріальних правовідносин у їх сукупності, скаржники стверджують, що суди попередніх інстанцій помилково розглянули цю справу у порядку адміністративного судочинства.
Також, з посиланням на неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, скаржники стверджують про порушення судами обох інстанцій норм процесуального права. За твердженнями скаржників, сторони, підстави і предмет у цій справі та у справі №500/370/19 є однаковими, тому суди мали закрити провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України (суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав).
Крім того, скаржники також вважають, що позов у цій справі подано поза межами, встановленого частиною другою статті 122 КАС України шестимісячного строку, що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.
Скаржники також стверджують, що суди попередніх інстанцій не застосували норми матеріального права, які підлягали застосуванню, зокрема, частину п`яту статті 21 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка визначає, що пропозиції громадськості подаються у строк, визначений для проведення процедури громадського обговорення, а пропозиції подані після встановленого строку не розглядаються. Відповідно після 25.12.2016 пропозиції громадськості щодо генерального плану смт. Верховина розгляду не підлягають. Відтак, враховуючи, що з пропозицією про зазначення дороги до його ділянки по наявному під`їзному шляху на генеральному плані смт. Верховина ОСОБА_2 звернувся з пропуском встановленого законом строку, селищна рада у повній відповідності до вимог законодавства забезпечила виконання процедури розроблення та погодження генерального плану смт. Верховина без врахування думки позивача.
Крім наведеного вище, відповідач також заперечує факт допущення ним протиправної бездіяльності, позаяк останній вчиняв належні дії щодо розгляду порушеного у зверненнях позивача питання, незважаючи на те, що позивач пропустив строк надання пропозицій у процедурі громадських обговорень. Зазначає, що селищна рада навіть після затвердження генерального плану продовжує проводити роботи з облаштування проїзду до ділянки позивача зі сторони АДРЕСА_3 . Зокрема ведеться робота із облаштування належного мостового переходу через потік Бренчик зі сторони АДРЕСА_3 . 
З огляду на відсутність з боку відповідача бездіяльності, вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.
На переконання скаржників, суди обох інстанцій не дослідили зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин відсутності проїзду через земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 0,0794 га, кадастровий номер 2620855100:02:003:0206, яка перебуває у користуванні третьої особи. 
Також відповідач переконаний, що зобов`язуючи його вчинити певні дії суди попередніх інстанцій втрутилися у його дискреційні повноваження.
Позивач скористався своїм процесуальним правом та подав відзиви на касаційні скарги відповідача і третьої особи.
У своїх відзивах позивач наголошує, що предметом цього спору не є вимога про встановлення проїзду, як про це стверджують відповідачі і третя особа, а відображення вже існуючого проїзду в генеральному плані населеного пункту, тобто предметом спору є діяльність відповідача з планування території населеного пункту, що належить до компетенції суб`єкта владних повноважень і є публічно-правовим спором з реалізації управлінських повноважень в сфері містобудування.
Позивач наголосив, що прийняті судові рішення не зачіпають права ОСОБА_1 , оскільки не встановлюють нового проїзду чи визначення іншим чином меж такого проїзду, а лише надають правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень з планування території населеного пункту. Зокрема, земельна ділянка та проїзд є різними об`єктами, за своїм використанням та призначенням.
Стверджує, що цивільно-правовий спір між сторонами стосовно права проходу та проїзду через земельні ділянки вже вирішено у справі №340/805/14-ц, під час розгляду якого встановлено наявність існуючого проїзду, який позивач просив відобразити у містобудівні документації, а тому, цивільно-правовий спір вже розглядався судом цивільної юрисдикції.
Натомість відповідач жодним допустимим доказом не підтвердив того, що селищна рада у відповідності до вимог чинного законодавства, не відображаючи існуючий проїзд, належним чином реалізовувала управлінські функції у сфері планування територій населеного пункту.
В спростування тверджень скаржників про наявність підстав для закриття провадження у справі у зв`язку із набранням рішення у справі №500/370/19 законної сили, позивач зазначив, що підстави і предмет у цій справі і у справі  №500/370/19 не є тотожними. У справі, на яку посилаються скаржники, вимога зобов`язального характеру не відсутня. Також є відмінними і підстави позову у цій справі і у справі №500/370/19, оскільки відповідач, попри визнання у судовому порядку протиправної бездіяльності селищної ради  із розгляду порушеного у зверненнях питання, продовжує свідомо вчиняти бездіяльність.
Також позивач не погоджується із доводами скаржників про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду, оскільки бездіяльність селищної ради носить триваючий характер. Набрання судовим рішенням у справі №500/370/19 законної сили не може вважатися моментом, з якого необхідно обчислювати строк звернення до суду.
Крім наведеного, позивач наголошує, що відповідач порушив законодавчо визначену процедуру опублікування оприлюднення проектів містобудівної документації на місцевому рівні, що призвело до неознайомлення громадськості з відповідною інформацією та позбавило можливості реалізації законних прав та інтересів територіальної громади с. Верховина, у тому числі й позивача.
2) Позивач, не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди, також подав касаційну скаргу, у якій просить суд касаційної інстанції скасувати Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021 в оскаржуваній частині і залишити в силі рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.05.2020.
Касаційна скарга позивача обґрунтована тим, що за практикою Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що задають моральної шкоди.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом державної влади чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.
У справі №504/4338/15-а (постанова від 08.07.2020) Верховний Суд також погодився із висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для стягнення моральної шкоди з огляду на триваючий характер неналежного виконання відповідачем своїх управлінських функцій.
Враховуючи наведену вище судову практику, позивач стверджує, що тривалість невиконання судового рішення завдає йому моральних страждань, посилює відчуття безнадійності і відсутності правового захисту. У свою чергу відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та принижень, а отже, що моральна шкода не завдана.
Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 №750/6330/17 зазначив, що з огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.
Водночас, у справі, що розглядається, відповідач не довів, що його тривала протиправна бездіяльність не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку із очікуванням вирішення питання безперешкодного доступу до орендованої ним земельної ділянки і розчаруванням в діяльності органу місцевого самоврядування.
За наведених обставин, позивач вважає, що судом першої інстанції прийнято законне і обґрунтоване рішення щодо стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у заявленому розмірі, а апеляційний суд протиправно скасував таке рішення.
Відповідач скористався своїм процесуальним правом і подав відзив на касаційну скаргу позивача, у якому визнає право особи на відшкодування за рахунок органу місцевого самоврядування моральної шкоди лише за умови, якщо така завдана незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю цього органу при здійсненні ним своїх повноважень.
Проте у спірному випадку, на переконання відповідача, відсутня бездіяльність органу місцевого самоврядування, оскільки селищною радою вчинялися дії щодо вирішення порушених позивачем у своїх зверненнях питань.
З посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 25.03.2021 у справі №520/4577/19, від 18.02.2021 у справах №420/7423/19 і 821/3195/15-а, від 28.01.2021 у справі №0240/2961/18-а та інших, відповідач стверджує, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Натомість, за висновком відповідача, позивачем у цій справі не доведено належними доказами завдання йому моральної шкоди у заявленому до стягнення розмірі.
VІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального права та дійшов таких висновків.
За правилами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Виходячи зі змісту касаційних скарг відповідача і третьої особи, їх основна аргументація зводиться до тверджень про те, що фактично у цих правовідносинах має місце спір між позивачем і третьою особою стосовно права користування земельною ділянкою, тобто спір про право, який має розглядатися в межах цивільного судочинства.
Надаючи правову оцінку в контексті зазначених аргументів відповідача і третьої особи, колегія суддів зазначає таке.
Так питання юрисдикційної підсудності спору, що виник між сторонами, було предметом розгляду у справі №500/370/19 за позовом ОСОБА_2 до Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області про визнання бездіяльності протиправною, у якій Верховний Суд (постанова від 21.07.2021) дійшов до наступних висновків: 
« 17.   Спірні правовідносини у цій справі виникли стосовно бездіяльності суб`єкта владних повноважень з реалізації своєї управлінської функції в сфері містобудування.
Крім того, діяльність відповідача з планування території населеного пункту належить до компетенції суб`єкта владних повноважень, а тому спір який виник між сторонами у справі є публічно-правовим спором.
Предметом спірних правовідносин не є майнові права на земельну ділянку, як на це посилається представник скаржників у касаційній скарзі, а вимоги касаційної скарги про закриття провадження у справі в зв`язку з тим, що спір носить цивільно-правовий характер не можуть бути задоволені.
Суд вважає за необхідне зазначити, що виходячи із завдань адміністративного судочинства - захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист права може бути здійснений лише за умови наявності порушення прав.
Суд наголошує, що не може слугувати підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій лише переконання особи в тому, що розгляд справи проведено в порядку неналежної юрисдикції.
18.   Міркування і твердження представника скаржників (Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області та ОСОБА_1 ) не спростовують правильності розгляду судами першої та апеляційної інстанцій справи в порядку адміністративної юрисдикції.
Суд ретельно дослідивши і оцінивши вказані скаржником постанови Великої Палати ВС та Верховного Суду на предмет суб`єкта, об`єкта та змісту спірних відносин, їхнього правового регулювання, дійшов висновку, що вони не подібні до спірних відносин у цій справі, і відрізняються від правовідносин оцінених у постановах зазначених судів. Оскільки, спірні правовідносини і правовідносини описані у вказаних скаржником постановах не є подібними, то вони, відповідно, не можуть бути враховані під час розгляду і вирішення цієї адміністративної справи.».
За встановлених у справі №500/370/19 обставин, яка має преюдиційне значення для вирішення цієї справи, колегія суддів не вважає за необхідне повторно перевіряти доводи скаржників про порушення судами попередніх інстанцій правил юрисдикційної підсудності цього спору.
Щодо доводів скаржників (відповідача і третьої особи) про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Пунктом 4 частини першої статті 238 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Колегія суддів зазначає, що тотожними визнаються позови, в яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 9901/433/18.
Підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 5 грудня 2019 року у справі №826/3678/16.
Колегія суддів зазначає, що ця справа і справа №500/370/19 є пов`язаними між собою, проте підстави і предмет позову у цих справах не є тотожними. Зокрема у справі №500/370/19 позивачем оскаржувалася лише бездіяльність відповідача (селищної ради) щодо невключення до генерального плану смт. Верховина дороги (проїзду) до орендованої ним земельної ділянки, площею 0,0162 га по АДРЕСА_2 , по наявному під`їзному шляху з АДРЕСА_2, без з`явлення вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії з внесення змін до генерального плану смт. Верховина. 
Водночас  підстави позову у справах №500/370/19 і №500/63/20 є різними, оскільки звернення з цим позовом до суду зумовлене пасивною поведінкою відповідача щодо вирішення питання закріплення у містобудівній документації проїзду до земельної ділянки позивача після ухвалення судового рішення у справі №500/370/19, в якій в якості предмету спору був відсутній спосіб реалізації відповідачем управлінської функції в сфері містобудування.
Отже у цьому випадку відсутні обставини, з якими стаття 238 КАС України пов`язує наявність підстав для закриття провадження у справі.
Щодо доводів скаржників (відповідача і третьої особи) про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених   частинами третьою   та   четвертою статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 123 КАС України якщо факт пропуску   позивачем   строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в   адміністративній справі   і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Колегія суддів зазначає, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду, слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки у вигляді залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.
З огляду на вимоги позову у цій справі вбачається, що позивач не погоджується із бездіяльністю органу місцевого самоврядування, що виразилася у невирішені питання закріплення у містобудівній документації проїзду до орендованої ОСОБА_2 земельної ділянки, тобто правовідносини, з якими позивач пов`язує порушення свого права, є триваючими і продовжувалися на момент подання адміністративного позову до суду.
Згідно із сталою судовою практикою сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Зазначене формулювання бездіяльності закріплене в постанові Верховного Суду України від 24.11.2015 у справі П/800/259/15.
З огляду на наведені обставини, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що у даному випадку позивачем дотримано строк звернення до суду з цим позовом.
Щодо доводів скаржників про неврахування судами попередніх інстанцій при розгляді справи положень Закону України від 17.02.2011  №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон №3038-VI), колегія суддів зазначає таке.
Згідно зі статтею 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлені Законом №3038-VI.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 цього Закону, генеральний   план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту
Відповідно до положень частини першої статті 8, частини першої статті 16 Закону №3038-VI планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування.
Планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.
Відповідно до частин першої другої, восьмої та десятої статті 17 Закону №3038-VI генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача щодо організації під`їзду з АДРЕСА_1 до орендованої ним земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом відображення дороги в генеральному плані смт. Верховина. Проте порушене у зверненнях питання залишилося не вирішеним.
Відсутність активних дій з боку селищної ради щодо вирішення порушеного позивачем питання слугувало підставою для звернення ОСОБА_2 з позовом до суду про визнання протиправною бездіяльності Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області щодо невключення до генерального плану смт. Верховина дороги (проїзду) до орендованої ним земельної ділянки, площею 0,0162 га по АДРЕСА_2 , по наявному під`їзному шляху з АДРЕСА_1 .
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.06.2019 у справі №500/370/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2020 і постановою Верховного Суду від 21.07.2021, позов ОСОБА_2 до Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області задоволено повністю.
У межах розгляду справи №500/370/19 судами встановлено таке.
Листом від 18.09.2018 № Ш-47 за результатами розгляду звернення від 07.09.2018 та листом від 06.11.2018 №ш-56 відповідач повідомив ОСОБА_2 про те, що під`їзна дорога в АДРЕСА_1 до орендованої ним земельної ділянки не вказана в Генеральному плані забудови селища, а згідно норм ДБН 360-92 відстань проїзду від стін житлових чи громадських будинків має бути не менше 5 метрів і тому рішенням Верховинської селищної ради земельна ділянка надана в оренду ОСОБА_1 для обслуговування лазні.
Зі змісту листа Верховинського районного відділу управління ДСНС України в Івано-Франківській області від 15.05.2019 № 196/22-23 судами встановлено, що дерев`яний перехід, який проходить через річку Бречник, знаходиться в аварійному стані, що не дасть змоги пожежним автомобілям дістатись до місця виклику. З АДРЕСА_1 , де згідно будівельних норм існує під`їзд до будівель за адресою: АДРЕСА_2 та буд. АДРЕСА_2 самовільно перекрито дерев`яною огорожею, що не дасть змоги пожежним автомобілям прибути до місця виклику чи надзвичайної ситуації (події).
Позивач 18.09.2018 вкотре звернувся із заявою щодо визначення дороги до власної земельної ділянки в АДРЕСА_2 по наявному під`їзному шляху у зв`язку із розробкою генерального плану, проте за результатами розгляду цієї заяви відповідач рішенням від 21.09.2018 №174-23/2018 доручив спеціалістам селищної ради спільно із депутатською комісією з питань розвитку агропромислового комплексу та земельних відносин, екології та раціонального природокористування довивчити це питання та подати пропозиції на розгляд чергової сесії селищної ради та рішенням № 195-24/2018 від 06.12.2018 включено в проект змін в генеральний план смт. Верховина.
Також листом від 22.12.2018 №310/02-15/06 відповідач надсилав розробнику Генерального плану проект генерального плану смт. Верховина та с. Віпче з поправками, розглянутий депутатською комісією, де було виявлено невідповідності, які просили внести та поправити згідно поданих картографічних матеріалів, зокрема, забрати запроектовану дорогу, указати існуючий під`їзд до земельних ділянок за адресою АДРЕСА_2 та буд. АДРЕСА_2 .
Одночасно з цим, факт існування заїзду, яким користувався позивач для під`їзду до викуплених ним приміщень встановлено також у рішенні апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.11.2015 у справі №340/805/14-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 09.03.2016.
Проте, як встановлено судами з Генерального плану смт. Верховина Верховинського району Івано-Франківської області, затвердженого 12.02.2019 рішенням відповідача № 202-25/2019, дороги (проїзду) до орендованої земельної ділянки ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 по наявному під`їзному шляху з АДРЕСА_2 не відображено.
Таким чином у межах справи №500/370/19 судами встановлено, що відповідач не вчинив необхідних дій та не прийняв належних рішень на неодноразові звернення позивача що організації під`їзду з АДРЕСА_1 до орендованої ним земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом відображення дороги в генеральному плані смт. Верховина, наявність якої підтверджується як матеріалами справи, так і зазначеними вище висновками апеляційного суду Івано-Франківської області, викладеними в рішенні від 30.11.2015 у справі № 340/805/14-ц, а також не вчинив необхідних дій та не прийняв належних рішень для виконання вимог Закону №3038-VI щодо розроблення генерального плану населеного пункту в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, зокрема публічного обов`язку місцевої ради на забезпечення заїду до будівлі ОСОБА_2 пожежного та приватного транспорту.
Частиною четвертою статті 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку.
Отже, наведена вище норма визначає преюдиційні підстави звільнення осіб,   які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії - за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин.
Таким чином у суду відсутні підстави повторно надавати оцінку бездіяльності селищної ради у питаннях реалізації управлінської функції в сфері містобудування.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на момент звернення ОСОБА_2 з цим позовом до суду, питання щодо відображення у містобудівній документації заїзду до орендованої ним земельної ділянки залишилося не вирішеним.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах   (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року   №3-рп/2003).
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що   для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується    (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі   «Гурепка проти України»   (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце    (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі   «Кудла проти Польщі»   (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі   «Гарнага проти України»   (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).
Зважаючи на встановлені у цивільній і адміністративній справах обставини, а також триваючу бездіяльність селищної ради з вирішення порушених позивачем у зверненнях питань, колегія суддів погоджується із висновками судів обох інстанцій про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача вчинити дії із внесення в установленому законом порядку змін до генерального плану смт. Верховина в частині визначення проїзду з АДРЕСА_1 до земельної ділянки ОСОБА_2 , що розташована   по АДРЕСА_2 .
Одночасно колегія суддів зазначає, у спірних правовідносинах не порушуються дискреційні повноваження відповідача.
Вищевикладеним спростовуються доводи касаційних скарг відповідача і третьої особи.
Щодо стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, Антоненков та інші проти України).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Проте виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Позивач, у справі що розглядається, пов`язує моральну шкоду з правомірними очікуваннями, проте жодним чином не наводить обставин виникнення у нього страждання або приниження, погіршення стану здоров`я, характеру та обсягу страждань, яких зазнав ОСОБА_2 , не зазначає про характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвій ситуації (якщо вони мали місце), час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.
Водночас сам факт оскарження у судовому порядку рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень не може бути єдиним доказом наявності моральної шкоди.
Така правова позиція у питаннях відшкодування моральної шкоди узгоджується із практикою Верховного Суду, викладеною у справах №280/5216/19 від 09.06.2021, №825/438/18 від 13.01.2022, та інших.
За таких обставин, апеляційний адміністративний суд правильно відмовив у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Вищевикладеним спростовуються доводи касаційної скарги позивача.
VІІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Частиною першою статті 350 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційні скарги Верховинської селищної  Верховинського району Івано-Франківської області, ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021 у справі №500/63/20 залишити без задоволення.
Касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021 у справі №500/63/20 залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021 у справі №500/63/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду:                                                                   С. М. Чиркін
                                                                                          В. М. Кравчук 
                                                                                          Т. Г. Стрелець