ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3583/22 Справа № 214/10215/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Малаховська І.Б. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 квітня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 214/10215/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Остапенко В.О.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П., 
секретар судового засідання: Євтодій К.С.
сторони:
заявник:  ОСОБА_1 
заінтересована особа:  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року, яке ухвалено суддею Малаховською І.Б. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 грудня 2021 року, - 
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису, заінтересованою особою у справі є ОСОБА_2 .
В заяві про видачу обмежувального припису заявник посилалась на те, що вона є влансиком та проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Разом з нею проживають двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заінтересована особа ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком. Шлюб між ними розірвано на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.06.2021 року . ОСОБА_2 проживає окремо за адресою: АДРЕСА_2 .
В провадженні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської перебуває на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до заявника про визнання майна, а саме квартири, спільною сумісною власністю. Саме зважаючи на вказану обставину, тобто на те, що ним подано позов зазначений позов ОСОБА_2 регулярно входить до належного заявнику на праві власності житла, користуючись наявними у нього ключами від квартири, користується комунальними послугами, харчується. При цьому, за її відсутності він веде розмову з дітьми, яка заявник погана мати, всіляко налаштовує дітей проти неї. Дочекавшись заявника ОСОБА_2 влаштовує сварки, погрожує їй фізичною розправою, вчиняє психологічний тиск щодо передачі йому права власності на житло, яке були придбано нами в шлюбі. Раніше ОСОБА_2 притягався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, однак він відповідних висновків не зробив та продовжує психологічне насильство.
Заявник також звертає увагу, що вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів, однак позивного результату це не дало.
На підставі наведеного вище заявник просила суд видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покладення на нього наступних обов`язків: заборонити ОСОБА_2 , перебувати в місці проживання заявника за адресою: квартира АДРЕСА_1 , строком на 6 місяців; заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання заявника; заборонити ОСОБА_2 вести з заянвиком телефонні переговори або контактувати з нею через інших осіб та заборонити ОСОБА_2 особисто або через третіх осіб розшукувати заявника, переслідувати її та вбудь-який спосіб спілкуватися з нею.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року заяву задоволено.
Видано обмежувальний припис, яким протягом шести місяців заборонено ОСОБА_2 перебувати у місці проживання постраждалої особи ОСОБА_1 , за адресою: квартира АДРЕСА_1 ; заборонено ОСОБА_2 наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 , за адресою: квартира АДРЕСА_1 ; заборонено ОСОБА_2 вести телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборонено ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.
Судові витрати віднесено на рахунок держави.
Рішення про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , направити до Відділення поліції № 4 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області для взяття ОСОБА_1 на профілактичний облік.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення по справі про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.
Апелянт зауважує на тому, що заява ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису була розглянута за його відсутності без належного повідомлення про такий розгляд, що позбавило апелянта можливості заперечувати проти наведених в заяві обставин. 
Апелянт вважає, що суд першої інстанції не мав приймати до уваги пояснення свідка ОСОБА_5 , оскільки остання є доброю знайомою заявника та не може надави об`єктивну оцінку існуючим між ним та заявником відносинам, та суд н надав належної оцінки тому, що 13 лютого 2020 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності за звичайну сімейну сварку, при цьому матеріали справи не містять доказів того, що ним вчинялось психологічне насильство по відношенню ОСОБА_1 , не надано доказів звернення останньої до будь-яких інстанцій з цього приводу.
Також апелянт наголошує на тому, що ОСОБА_1 рідко надає йому дозвіл на спілкування з дітьми. 
Відзив на апеляційну скаргу не подавався. 
Пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом  та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст. 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що доводи заяви ОСОБА_1 щодо вчинення психологічного тиску на неї з боку ОСОБА_2 знайшли підтвердження під час судового розгляду.
Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Згідно з ч.1 ст. 15 ЦК України та ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, одним із яких є заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою (частина друга статті 26 вказаного Закону).
Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
З урахуванням змісту наведених норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.
Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.
Згідно з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом, зокрема, в Постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2010 року у справі № 753/8626/19, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний Суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 січня 2020 року в справі № 754/6995/19, провадження № 61-16980св19.
Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , заявник ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є влансиком та проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Разом з нею проживають двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заінтересована особа ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком. Шлюб між ними розірвано на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.06.2021 року . ОСОБА_2 проживає окремо за адресою: АДРЕСА_2 .
В провадженні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської перебуває на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до заявника про визнання майна, а саме квартири, спільною сумісною власністю. Саме зважаючи на вказану обставину, тобто на те, що ним подано позов зазначений позов ОСОБА_2 регулярно входить до належного заявнику на праві власності житла, користуючись наявними у нього ключами від квартири, користується комунальними послугами, харчується. При цьому, за її відсутності він веде розмову з дітьми, яка заявник погана мати, всіляко налаштовує дітей проти неї. Дочекавшись заявника ОСОБА_2 влаштовує сварки, погрожує їй фізичною розправою, вчиняє психологічний тиск щодо передачі йому права власності на житло, яке були придбано нами в шлюбі. Раніше ОСОБА_2 притягався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, однак він відповідних висновків не зробив та продовжує психологічне насильство.
Заявник також звертала увагу на те, що вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів, однак позивного результату це не дало.
Отже, необхідність видачі обмежувального припису заявник ОСОБА_1 аргументувала, зокрема, вчиненням щодо неї психологічного насильства.
Натомість, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наведених заявником ОСОБА_1 обставин, а свідчать про те, що між сторонами існує спір щодо користування спірним житлом, який має бути вирішений в позовному провадженні.
Не може бути прийнятий як доказ вчинення з боку ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1 психологічного насильства той факт, що раніше ОСОБА_2 притягався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки дійсно, 13 лютого 2020 року постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за сімейну сварку, при цьому постанова від 13 лютого 2020 року не містить доказів того, що ОСОБА_2 вчиняв психологічне насильство по відношенню ОСОБА_1 . 
Також слід зауважити, що події, зазначені в постанові Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2020 року, в якій встановлено обставини сварки між подружжям, мали місце 27 січня 2020 року, тобто за два роки до звернення ОСОБА_1 з даною заявою про видачу обмежувального припису.
Не можуть бути прийняті як належний доказ по справі пояснення свідка ОСОБА_5 , які остання надавала в судовому засіданні в суді першої інстанції, оскільки як зазначила сама свідок вона є подругою заявниці, отже не може надавати об`єктивну оцінку відносинам між сторонами. 
При цьому слід зауважити, що законне рішення суду не може ґрунтуватися виключно на поясненнях свідків, в матеріалах справи мають бути письмові докази на підтвердження заявлених вимог. 
Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 12,81 ЦПК України, того, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась до правоохоронних органів та з приводу яких обставин вона туди зверталась.
Враховуючи вичерпність переліку заходів тимчасового обмеження прав кривдника у формі встановлення судом обмежувального припису, визначених частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та, встановивши, що на порушення вимог статті 81 ЦПК України, заявник не довела факту вчинення щодо неї з боку ОСОБА_2  психологічного насильства у розумінні пункту 14 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 .
Сам факт звернення ОСОБА_1 до суду з заявою про видачу обмежувального припису свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства по відношенню до ОСОБА_1 , що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні заяви з підстав недоведеності заявлених вимог.
Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити. 
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 26 квітня 2022 року. 

Головуючий:

Судді: