Справа № 466/3318/15-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І. 
Провадження № 22-ц/811/2369/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       14 червня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                     головуючого - судді Ніткевича А.В.,     
                                     суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
                                     секретаря Матяш С.І.
     розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського  районного суду м. Львова від 20 серпня 2015 року в складі судді Кавацюка В.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики,-
встановив:
У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила стягнути з відповідача на свою користь 928 236,00 грн. основного боргу, 659975,80 грн. інфляційного збільшення суми боргу, 81 557,61 грн. трьох процентів річних та 3 354,00 грн. витрат по оплаті судового збору.
Вимоги обґрунтовувала тим, що у середні 2011 року вона передала відповідачу ОСОБА_1 в якості позики 41 200 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України на час складання позовної заяви становить 928 236 грн. При фактичному одержанні грошей ОСОБА_1 написав відповідну розписку, в якій він зобов`язався повернути позичені кошти до 20 травня 2012 року.
Незважаючи на неодноразові прохання повернути грошові кошти, відповідач ОСОБА_1 , ні у зазначений в розписці термін, ні пізніше боргу не повернув, став уникати зустрічей, тому змушена звернутися до суду. 
Заочним рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 серпня 2015 рокупозов задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 928236,00 грн. основного боргу за договором позики, 659975,80 грн. інфляційного збільшення суми боргу, 81557,61 грн. 3% річних, а також 3 354,00 грн. витрат по оплаті судового збору.  
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 466/3318/15 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики – залишено без задоволення.
Зочне рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , вважає, що суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, принципи рівності та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд.
В апеляційній скарзі зазначає, що позивачці достеменно відоме його фактичне місце проживання, однак таке суду не було повідомлено, що мало наслідком неповідомлення його про розгляд даної справи, а вподальшому ухвалення заочного рішення без спростування заявлених вимог.
Крім цього, не визнає та заперечує сам факт позики, більше того в іноземній валюті, власноручне підписання такої розписки та наявність оригіналу такої у позивачки, що при цьому є єдиною підставою позову.
Зокрема, незрозумілим є висновок суду з приводу часу укладення розписки (літо 2011), оскільки на такій відсутня дата, зазначає, що експертиза такої розписки не проводилася, при цьому в матеріалах справи відсутній оригінал, відтак достовірність копії розписки її оригіналу ніхто не посвідчував.
Вважає, що суд першої інстанції в порушення норм матеріального права та правовим позиціям Верховного Суду застосував до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України в частині стягнення інфляційного збільшення суми боргу, оскільки відповідні положення поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті.
Поряд з цим суд не дослідив та не перевірив самого факту позики та відповідних правовідносин між сторонами.
Не погоджується із висновками суду, які викладені в ухвалі суду про залишення без задоволення заяви відповідача про перегляд заочного рішення суду.
Просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 серпня 2015 року та ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року, ухвалити нове рішення про відмову у задовленні позову. Стягнути зз позивачки судові витрати.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
26.07.2021 на адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_3 про залучення до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яку обгрнутовує тим, що є переможцем електронних торгів, які проводилися в межах виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 466/3318/15-ц виданого 22.09.2015 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики, зареєстрував право власності на відповідні земельну ділянку і садовий будинок з надвірними будівлями. До заяви долучив копії Акту приватного виконавця про реалізацію нерухомого майна, Витяги з реєстру речових прав та судових рішень про задоволення його вимог щодо усунення перешкод у володінні та користуванні майном.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року заяву ОСОБА_3 задоволено.
Залучено  ОСОБА_3 до участі у даній цивільній справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору
В судове засідання 14 червня 2022 року учасники справи не прибули, представник третьої особи ОСОБА_3 – адвокат Рищук В.В. подав клопотання про розгляд справи у їх відсутність, представник позивачки ОСОБА_4 подав клопотання про відкладення розгляду справи, при цьому відповідач ОСОБА_1 та його представник не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які покликається позивачка підтверджуються долученими до справи копією письмової розписки відповідача ОСОБА_1 про отримання валютних коштів, копією його паспорта громадянина України, а також ніким не оспорювалися, тому суд дійшов висноку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.    
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). 
Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).
Відповідно до   ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.  
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Згідно із статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Згідно із ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження№ 14-465цс18).
Звертаючись з позовними вимогами про стягнення коштів, ОСОБА_2 свої доводи зводить до того, що в середні 2011 року вона передала відповідачу ОСОБА_1 в якості позики 41 200 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України на час складання позовної заяви становить 928 236 грн., фактично отримавши кошти відповідач написав відповідну розписку, в якій він зобов`язався повернути позичені кошти до 20 травня 2012 року, однак у зазначений в розписці термін, боргу не повернув, крім основного боргу, просила стягнути інфляційні втрати та три проценти річних. 
З наявної в матеріалах справи копії розписки слідує, що відповідач ОСОБА_1 власноручно написав розписку про позику у ОСОБА_2 41200 дол. США з визначеним строком повернення до 20 травня 2012 року(т. 1 а.с. 4).
Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 отримав 41 200 доларів США, які зобов`язався повернути до 20 травня 2012 року.
Іншими словами, аналізуючи зміст складеної за підписом відповідача розписки, колегія суддів вважає, що сторонами узгоджені та визначені умови отримання позичальником  в борг коштів, із зобов`язанням їх повернення до чітко визначеного терміну.
Факт написання, а також зміст розписки підтверджується оригіналом такої, яку на вимогу суду надав у судовому засіданні 10 травня 2022 року представник позивачки ОСОБА_5 , що спростовує доводи відповідача у цій частині.
Натомість, будь які докази про повернення зазначених у розписці коштів, в матеріалах справи відсутні, при цьому, як вбачається із доводів апеляційної скарги, відповідач заперечує отримання таких, як і написання розписки в принципі.
Тобто, у зазначений у розписці термін відповідач ОСОБА_1 боргу не повернув, при цьому, як зазначає позивачка почав уникати зустрічей із нею.
Згідно ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
За змістом ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Таким чином наявність у позивачки боргової розписки свідчить не лише про укладення договору та про передачу грошових сум позичальнику, а і про невиконання боргового зобов`язання відповідачем, яким на виконання приписів ст. ст. 12, 81 ЦПК України до суду не було надано доказів, які б спростовували такий висновок.
В свою чергу, згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Зазначеною статтею визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).
Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Указана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-1 цс 18.
Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Наслідком прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Позивачем застосовано нарахування трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення відповідно до положень статті 625 ЦК України.
Згідно із розрахунком, який наведений стороною позивача, відповідач ОСОБА_1 має повернути позивачці грошові кошти у сумі 928 236,00 грн. в якості основного боргу, 81557,61 грн. - 3 % річних за період з 21.05.2012 по 24.04.2015 (т. 1 а.с. 16).
Зазначений розрахунок відповідачем не спростований, іншого суду не надано.
В свою чергу, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. 
Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом,
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статі 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо; у зобов»;язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений говором або законом чи іншим нормативно-правовим актом використання валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
В свою чергу, за змістом статті 1Закону «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості
Разом з цим, індексації, внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Колегія суддів виходить з того, що доводи апеляційної скарги у цій частині є суперечливими між собою, оскільки заперечуючи про факт позики, тим більше в іноземній валюті, відповідач ОСОБА_1 вважає, що підстави для нарахування інфляційних нарахувань, відсутні.
Позивачкою ОСОБА_2 заявлена вимога про стягнення гривневого еквіваленту боргу за розпискою про отримання в борг доларів США, що є її правом, як кредитора та не суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року, справа №373/2054/16, за якою саме у боржника існує обов`язок повернення боргу у валюті зобов`язання на вимогу кредитора, що не спростовує право кредитора вимагати повернення боргу за його розсудом у гривневому еквіваленті, яке не збільшує обсяг зобов`язань боржника та не порушує його прав у цих правовідносинах.
Разом з цим, оскільки за положеннями Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, позивачкою визначено гривневий еквівалент валютного зобов`язання на момент звернення з позовом до суду, відтак інфляційні втрати від прострочки виконання цього зобов`язання відсутні, як відсутні і передбачені законом підстави для задоволення позову в цій частині, протилежний висновок суду першої інстанції є неправильним, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню, що свідчить про часткову підставність доводів апеляційної скарги.
Таким чином, встановивши факт укладення договору позики, отримання грошових коштів відповідачем підтверджується змістом розписки, яка власноручно ним складена, яка крім іншого підтверджує і період повернення грошових коштів, відсутність доказів про те, що грошові кошти були повернуті кредитору, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є частково підставними, зокрема щодо повернення основної суми боргу та трьох відсотків річних, а рішення суду в цій частині ухвалено з дотриманням норм матеріального права, підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі немає.
В свою чергу, будь які доводи апеляційної скарги стосовно мотивів заяви відповідача про перегляд заочного рішення суду та відповідних висновків суду, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки таким була надана належна правова оцінка судом першої інстанції під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення.
При цьому, апеляційна скарга ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року повернута скаржнику ухвалою Львівського апеляційного суду від 12.07.2021.
Що стосується зазначеної у матеріалах справи адреси відповідача для надсилання йому поштової кореспонденції, яка виключала можливість відповідача бути повідомленим про розгляд даної справи, то суд першої інстанції володів інформацією про таку, виключно з даних наданих позивачкою, яка (адреса) при цьому підтверджена і апеляційною скаргою, оскільки зазначено адресу реєстрації та адресу листування. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції зарезультатами розглядуапеляційної скаргимає право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права (татті 376 ЦПК України).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову. 
Відповідно до ч. 1, ч. 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при цьому підстави для перерозподілу судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції відсутні.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 серпня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 659 975,80 грн. (шістсот п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят п`ять гривень вісімдесят копійок) інфляційного збільшення суми боргу - скасувати, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні даної позовної вимоги. 
В решті рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1988 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят вісім) гривень 50 копійок за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 14 червня 2022 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк