ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2022 року
м. Київ
справа № 760/32197/19
провадження № 61-11951св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Карпенко Оксана Михайлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалка Роман Олегович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Степаненко Дмитро Васильович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гончаренко Світлана Юріївна, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради,
особа, яка не брала участі у справі, та подала касаційну скаргу, - ОСОБА_7 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Мітрюшин Дмитро Федорович, на постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Волошиної В. М., Слюсар Т. А., Мостової Г. І., касаційну скаргу ОСОБА_7 на постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року, касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ярук Анна Ігорівна, на постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року, касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Мітрюшин Дмитро Федорович, 
на постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року та касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Київського апеляційного суду 
від 13 липня 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог заяви про забезпечення позову 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Карпенко О. М., приватний нотаріус КМНО Падалка Р. О., приватний нотаріус КМНО 
Степаненко Д. В., приватний нотаріус КМНО Гончаренко С. Ю., Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, про визнання договору дарування та шлюбного договору недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя.
Разом з позовом ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на:
- квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 1647527180000);
- квартиру АДРЕСА_2 площею 90,9 кв.м, розташовану на 
АДРЕСА_3 (реєстраційний номер 1588713980000);
- квартиру АДРЕСА_4 площею 45,1 кв.м, розташовану на 
АДРЕСА_3 (реєстраційний номер 1588705180000);
- квартиру АДРЕСА_5 площею 72 кв.м, розташовану на АДРЕСА_6 (реєстраційний номер 701408080391);
- квартиру АДРЕСА_7 площею 58 кв.м, розташовану на 
АДРЕСА_8 (реєстраційний номер 111065090000);
- транспортний засіб марки Nissan Qashgai 2015 року ввипуску (номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 ).
Заява про забезпечення позову мотивована тим, що предметом позову у цій справі є визнання договору дарування та шлюбного договору недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, тому з метою забезпечення виконання рішення та унеможливлення відчуження спірного майна третім особам заявник просила накласти арешт на вказані об`єкти нерухомого та рухомого майна до вирішення справи по суті.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року, 
прийнятою у складі судді Жовноватюк В. С., у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Суд першої інстанції зазначив, що позивач не обґрунтувала відповідність заходу забезпечення позову, який просить застосувати, заявленим позовним вимогам.
Постановою Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Салмон Л. Ю., ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва 
від 27 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.
Накладено арешт на:
- квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 1647527180000);
- квартиру АДРЕСА_2 площею 90,9 кв.м, розташовану на 
АДРЕСА_3 (реєстраційний номер 1588713980000);
- квартиру АДРЕСА_4 площею 45,1 кв.м, розташовану на 
АДРЕСА_3 (реєстраційний номер 1588705180000);
- квартиру АДРЕСА_5 площею 72 кв.м, розташовану на АДРЕСА_6 (реєстраційний номер 701408080391).
У задоволенні заяви про забезпечення позову в іншій частині відмовлено.
Приймаючи постанову про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_2 за оспорюваними договорами самостійно відчужив частину майна, внаслідок чого здійснено державну реєстрацію права власності на спірні квартири за ОСОБА_8 , 
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Правомірність набуття вказаного майна останніми позивач заперечує, вважаючи незаконним його вибуття зі спільної сумісної власності подружжя.
Апеляційний суд зазначив, що вимоги заяви в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_9 , квартиру АДРЕСА_10 , квартиру АДРЕСА_11 та квартиру АДРЕСА_12 , підлягають задоволенню, оскільки ці вимоги безпосередньо пов`язані з суб`єктивними правами позивача на вказане майно, які є предметом спору.
Вказаний вид забезпечення позову апеляційний суд вважав співмірним із заявленими вимогами та необхідним для виконання можливого рішення суду, так як відповідачі у справі ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 мають реальну можливість розпорядитися спірним нерухомим майном, враховуючи відсутність будь-яких обмежень щодо відчуження майна, що може призвести до знецінення вартості майна, а можливе рішення суду про задоволення позову не поновить прав позивача.
Перевіривши обставини щодо існування підстав для накладення арешту на квартиру АДРЕСА_13 , суд апеляційної інстанції зазначив, що вказаний об`єкт нерухомого майна на праві власності належить позивачу та до переліку об`єктів, на які позивач просила накласти арешт, включений помилково.
Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для накладення арешту на транспортний засіб марки Nissan Qashgai 2015 року випуску, зазначивши, що ОСОБА_2 відчужив вказаний автомобіль, і 
з 3 січня 2020 року його власником є ОСОБА_9 .
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
12 серпня 2020 року представник ОСОБА_4 - адвокат Мітрюшин Д. Ф. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову та залишити в цій частині в силі ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року.
Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - адвоката Мітрюшина Д. Ф. мотивована порушенням судом апеляційної інстанцій статей 149, 151, 153 ЦПК України. Заявник вказує, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_12 , на яку суд апеляційної інстанцій наклав арешт за відсутності доказів того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував, що за змістом позовних вимог ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_13 , яка зареєстрована за нею на праві власності, та квартиру АДРЕСА_10 , яка перебуває у власності третіх осіб.
Зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції того, що накладення арешту на належну  ОСОБА_4 квартиру порушує його право власності та не відповідає статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України.
Крім того, не враховано апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 8 травня 2018 року у справі № 304/1423/15-ц (провадження № 61-5083св18) та постанові Верховного Суду України 
від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17 про те, що відчуження спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя не є підставою недійсності, тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором - діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
12 серпня 2020 року ОСОБА_7 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга ОСОБА_7 , який участі у справі не брав, мотивована тим, що постанова апеляційного суду прийнята про його право власності на квартиру АДРЕСА_11 . Вважає постанову апеляційного суду такою, що підлягає скасуванню в обов`язковому порядку на підставі пункту 8 частини першої статті 411 ЦПК України.
12 серпня 2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Ярук А. І. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову та залишити в цій частині в силі ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року.
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Ярук А. І мотивована неврахуванням судом апеляційної інстанції змісту заяви про забезпечення позову, яка не містила позиції заявника про зустрічне забезпечення, що є порушенням статті 151 ЦПК України. Крім того, вказує про неврахування судами попередніх інстанцій того, що квартира АДРЕСА_11 належить на праві власності ОСОБА_7 , а квартира АДРЕСА_2 за цією ж адресою - ОСОБА_10 . Незалучення до участі у справі вказаних осіб, на думку заявника, є підставою для скасування оскаржуваної постанови.
Інші доводи касаційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката 
Ярук А. І. за своїм змістом аналогічні доводам касаційної скарги представника 
ОСОБА_4 - адвоката Мітрюшина Д. Ф.
13 серпня 2020 року представник ОСОБА_8 - адвокат Мітрюшин Д. Ф. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову та залишити в цій частині в силі ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року.
Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_8 - адвоката Мітрюшина Д. Ф. щодо захисту права ОСОБА_8 на квартиру  
АДРЕСА_10 , аналогічні доводам його касаційної скарги як представника ОСОБА_4 
8 вересня 2020 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 
2020 року в частині вирішення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру  АДРЕСА_9 ,та залишити в цій частині в силі ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року.
Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована порушенням судом апеляційної інстанцій норм процесуального права. Вказує на відсутність у постанові апеляційного суду обґрунтувань необхідності забезпечення позову в обраний позивачем спосіб та фактичних обставин, які вказують на існування у неї намірів відчужити квартиру АДРЕСА_9 . Вважає себе добросовісним набувачем спірної квартири та зазначає про порушення апеляційним судом її права власності.
Позиція інших учасників справи
У жовтні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Власюк К. П. подала відзиви на касаційні скарги представника  ОСОБА_4 і ОСОБА_8 - адвоката Мітрюшина Д. Ф., у грудні 2020 року - на касаційну скаргу ОСОБА_5 , у яких, посилаючись на безпідставність їх доводів, просила касаційні скарги залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанцій - без змін.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалами Верховного Суду від 20 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Мітрюшин Д. Ф., касаційною скаргою ОСОБА_7 , касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ярук А. І. та касаційною скаргою ОСОБА_8 , в інтересах якого діє адвокат Мітрюшин Д. Ф. Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 .
Підставами відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявників про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи і перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та додержавння норм процесуального права в межах вимог та доводів касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та відзивів на них, суд дійшов таких висновків.
Щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_9 , та квартиру АДРЕСА_12 
У справі, що переглядається,  ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення її позову до    ОСОБА_2 , ОСОБА_8 ,   ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору дарування та шлюбного договору недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя шляхом накладення арешту, зокрема на квартиру 
АДРЕСА_1 (реєстраційний 
номер 1647527180000) та квартиру АДРЕСА_5 площею 72 кв.м, розташовану 
на АДРЕСА_6 (реєстраційний номер 701408080391).
 
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, якими, зокрема, є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі 
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Предметом спору у цій справі є визнання договору дарування та шлюбного договору недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя. Вимоги позову направлені на захист прав позивача, зокрема права спільної сумісної власності на вказані квартири.
Тому вжиті апеляційним судом заходи забезпечення позову в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_9 , та квартиру 
АДРЕСА_12 , є співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті може істотно ускладнити у разі задоволення позовних вимог поновлення порушених прав або інтересів, за захистом яких звернулась позивач.
Доводи касаційних скарг ОСОБА_4 - адвоката Мітрюшина Д. Ф., представника ОСОБА_2 - адвоката Ярук А. І., представника ОСОБА_8 - адвоката Мітрюшина Д. Ф. та ОСОБА_5 про порушення норм процесуального права, ненаведення у заяві про забезпечення позову доказів на її обґрунтування і ненадання доказів на підтвердження вимог заяви зводяться до непогодження зі встановленими судом апеляційної інстанції обставинами, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Посилання представника ОСОБА_4 - адвоката Мітрюшина Д. Ф. про те, що позивач заявила вимоги про визнання за нею права власности лише на дві квартири, не є підставою для скасування постанови апеляційного суду у вказаній частині, оскільки вимоги ОСОБА_1 , зокрема щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, стосуються й інших квартир, на які апеляційним судом накладено арешт в порядку забезпечення позову.
Також підлягають відхиленню доводи касаційних скарг представника 
ОСОБА_4 - адвоката Мітрюшина Д. Ф., представника ОСОБА_2 - адвоката Ярук А. І., представника ОСОБА_8 - адвоката Мітрюшина Д. Ф. та 
ОСОБА_5 про порушення їх права власності на нерухоме майно, оскільки задоволення заяви про забезпечення позову не є фактичним вирішенням справи по суті та не порушує права відповідачів щодо володіння і користування цим майном, а лише тимчасово (до вирішення спору по суті) обмежує їх у розпорядженні зазначеним майном.
Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_4 - адвоката Мітрюшина Д. Ф. про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 8 травня 2018 року у справі № 304/1423/15-ц (провадження № 61-5083св18) та постанові Верховного Суду України 
від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами у справах № 304/1423/15-ц та № 6-17цс17 не є подібними правовідносинам, що виникли між сторонами у цій справі. Дійсно, у справі № 304/1423/15-ц між сторонами виник спір про визнання недійсними договорів та поділ спільного майна подружжя, у справі № 6-17цс17 - про визнання недійсним договору та витребування майна з чужого незаконного володіння, проте питання про вжиті судами заходи забезпечення позовів судами касаційної інстанції не переглядалось. 
Відхиляє касаційний суд і доводи касаційних скаргпредставника 
ОСОБА_4 - адвоката Мітрюшина Д. Ф., представника ОСОБА_2 - адвоката Ярук А. І., представника ОСОБА_8 - адвоката Мітрюшина Д. Ф. про невідповідність заяви про забезпечення позову вимогам статті 151 ЦПК України, зокрема, в частині відсутності пропозиції позивача щодо зустрічного забезпечення.
Зустрічне забезпечення - по суті це гарантія відшкодування можливих для відповідача збитків та має на меті забезпечити певний баланс сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути внаслідок застосування судом забезпечувальних заходів. Згідно з частиною першою 
статті 154 ЦПК України метою цього інституту є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.
За приписами частини шостої статті 154 ЦПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.
Таким чином, клопотання про зустрічне забезпечення може бути подане та вирішене судом після застосування заходів забезпечення позову та за клопотанням іншої сторони.
Відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення та невирішення судом питання зустрічного забезпечення у спірному випадку не є підставою для скасування ухвали суду про забезпечення позову, оскільки не позбавляє права обтяженої сторони звернутися з клопотанням про таке зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд, відхиляючи аналогічні доводи касаційної скарги у постанові від 21 грудня 2020 року у справі № 487/5726/19 (провадження 
№ 61-4793св20).
Колегія суддів враховує, що наслідком подання заяви про забезпечення позову без додержання вимог статті 151 ЦПК України частина дев`ята статті 153 цього Кодексу визначає повернення заяви, а за наслідком розгляду касаційної скарги заявники просять відмовити у задоволенні заяви по суті, що вказує на направлення таких доводів на скасування оскаржуваного судового рішення з формальних підстав. 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про недоведення позивачем обставин існування у неї наміру відчужити квартиру 
АДРЕСА_9 , зводяться до переоцінки доказів та на правильність висновків суду апеляційної інстанції не впливають.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про 
захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення у вказаній частині відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що постанова апеляційного суду в частині вирішення вимог заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_9 , та квартиру 
АДРЕСА_12 , ухвалене з додержанням норм процесуального права, тому відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України залишає касаційну скаргу у вказаній частині без задоволення, а постанову апеляційного суду у відповідній частині без змін.
Щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_11 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 5 лютого 2020 року у справі № 759/13257/19 (провадження № 61-18169св19) зазначено, що «вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи. 
З наявної в матеріалах справи заяви про вжиття заходів забезпечення позову вбачається, що вжиті судом заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру стосуються прав третьої особи, яка не є відповідачем у справі. При цьому забезпеченням позову захищаються законні права (інтереси) позивача у разі, коли відповідач діє недобросовісно. Відтак, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми ЦПК України, оскільки арешт може бути накладено на майно відповідача, а не третьої особи, і суд повинен виходити із наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та предметом позовної вимоги. Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи й правильно застосувавши норму процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову».
У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 (провадження № 61-17180св20) вказано, що «при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно та заборони його відчуження, суди не звернули уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що не належить відповідачеві. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі».
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 квітня 
2021 року у справі № 372/333/20 (провадження № 61-19492св20) та від 21 квітня 2022 року у справі № 755/5300/21 (провадження № 61-18391св21).
Отже забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела необхідність забезпечення позову.
Вживаючи заходи забезпечення позову та накладаючи арешт на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_11 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір і невжиття вказаних заходів забезпечення позову у разі його задоволення може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_7 , який не брав участі у справі, вказував на те, що оскарженою постановою порушено його права як власника квартири АДРЕСА_11 , на яку накладено арешт. На підтвердження таких обставин надав копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 187295598 від 2 листопада 2019 року.
Крім того, у касаційних скаргах представника ОСОБА_4 - адвоката Мітрюшина Д. Ф. та представника ОСОБА_8 - адвоката Мітрюшина Д. Ф. міститься посилання на обставини про те, що квартира АДРЕСА_10 , належить на праві власності особі, яка не є учасником цієї справи ( ОСОБА_10 )
Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру прав заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 3 серпня 2020 року № 218782205 вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_10 , зареєстровано 19 лютого 2020 року за ОСОБА_10 .
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу 
(постанови Верховного Суду від 2 липня 2020 року у справі № 657/1211/19 (провадження № 61-3353св20) та від 21 квітня 2021 року у справі 
№ 61-19492св20).

Отже, на момент задоволення судом апеляційної інстанції заяви про забезпечення позову цей суд вирішив питання про права та охоронювані законом інтереси осіб, які є власникам арештованих квартир та не є учасниками цієї справи ( ОСОБА_7 та ОСОБА_10 ), що є недопустимим.
З огляду на викладене висновки апеляційного суду про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в частині накладення арешту на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_11 , є помилковими та такими, що суперечать вимогам статей 149, 
150 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених 
статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено порушення норм процесуального права, оскаржуване судове рішення апеляційного суду в частині вирішення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартири АДРЕСА_2 та 
АДРЕСА_11 , підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у відповідній частині.
Щодо судових витрат
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За змістом наведених правових норм, а також статті 142 ЦПК України (якою врегульовано питання розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду), судові витрати підлягають розподілу між сторонами під час ухвалення судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті. Якщо судом касаційної інстанції скасоване судове рішення і ухвалене нове, яким не закінчено розгляд справи по суті, то цей суд не може вирішувати питання про розподіл судових витрат, в тому числі пов`язаних з розглядом апеляційної та/або касаційної скарги, а розподіл таких витрат здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним 

справи по суті згідно із загальними правилами статті 141 ЦПК України, тобто в залежності від задоволення чи відмови в задоволенні позову.
Судовим рішенням щодо забезпечення позову розгляд справи по суті не закінчується, тому відсутні підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Мітрюшин Дмитро Федорович, касаційну скаргу ОСОБА_7 , касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ярук Анна Ігорівна, та касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Мітрюшин Дмитро Федорович, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року скасувати в частині вирішення заяви ОСОБА_1 про забезпечення її позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору дарування та шлюбного договору недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя шляхом накладення арешту на квартири  АДРЕСА_2 та АДРЕСА_11 , та ухвалити в цій частині нове рішення.
Відмовити  ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення її позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору дарування та шлюбного договору недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя в частині накладення арешту на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_11 .
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року в частині вирішення заяви ОСОБА_1 про забезпечення її позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору дарування та шлюбного договору недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя шляхом накладення арешту на квартиру 

АДРЕСА_9 , та квартиру АДРЕСА_12 , залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В.М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчук