Дата документу 13.04.2022 Справа № 333/7142/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 333/7142/19 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрієва М.М. 
Провадження № 22-ц/807/1107/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 квітня 2022 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
                       Кримської О.М.
суддів:        Подліянової Г.С.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2  та ОСОБА_3 , на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4  до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В:

Первісно було заявлено позов про виселення відповідачів ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_5 із квартири, що належить ОСОБА_4 на праві власності. 

У позові позивач вказувала, що на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 1997 року їй належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 . Оскільки вона з 1998р. постійно проживає за межами України і не має можливості доглядати за цією квартирою, то вона видала відповідачу, який є її рідним братом, довіреність на право управління та користування цієї квартирою. Тобто за домовленістю сторін ОСОБА_1 міг тимчасово проживати у належній їй квартирі, яку мав звільнити на першу її вимогу. У 2011 році відповідач одружився із ОСОБА_5 , та остання без її дозволу вселилась у квартиру. 07.10.2011р. вона видала на ім.»я ОСОБА_1 довіреність, якою уповноважила останнього управляти та користуватись квартирою строком на 6 місяців, а після спливу строку довіреності відповідачі мали звільнити житло для його продажу. Але відповідачі станом на день подання позову 16.12.2019р. продовжують мешкати у квартирі та користуватись нею та на її усні вимоги виселятись відмовляються. 

Прохаючи виселити відповідачів ОСОБА_1 та його дружину ОСОБА_5 із належної їй квартири, позивач посилалась на ст.ст. 16, 321, 383, 386, 317, 391 ЦК України щодо усунення перешкод їй як власнику у користуванні та розпорядженні майном, зокрема, вказуючи, що відповідачі ніколи не належали до членів її сім`ї, не користувались разом із нею цим житлом, а тому не набули житлового сервітуту щодо цієї квартири відповідно до приписів статті 405 ЦК України.

Але вважала, що такий тимчасовий житловий сервітут був встановлений на підставі виданої нею на ім`я ОСОБА_1 довіреності від 07.10.2011р., строк якого сплив разом із спливом строку дії довіреності - 07.04.2012р. А тому з цього часу відповідачі самовільно займають належну їй квартиру, чим перешкоджають їй як власнику продати квартиру. Посилаючись на вказані обставина та приписи п. 3 ч. 1 статті 406 ЦК України, ч. 2 статті 406 ЦК України вважала, що, оскільки сервітут припинено, то є підстави для усунення їй перешкод у користуванні та розпорядженні спірною квартирою шляхом виселення відповідачів із неї без надання іншого житлового приміщення. 

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2020р. позов було задоволено частково. Виселено ОСОБА_1 зі спірної квартири. В позові до ОСОБА_5 було відмовлено, оскільки вона у цій квартирі не зареєстрована та доказів її проживання у ній не здобуто. 

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2021 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, яке було скасовано судом та призначено справу до розгляду з підготовчого засідання.

В ході нового розгляду після скасування заочного рішення позивачем ОСОБА_4 було подано заяву про залишення позовних вимог до відповідача ОСОБА_5 без розгляду, а також доповнено коло осіб, які підлягають виселенню із спірної квартири, неповнолітніми дітьми відповідача: ОСОБА_2 , 2012 р.н., та ОСОБА_3 , 2016р., яких було зареєстровано у спірній квартирі без згоди і відома позивача як власника. 

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2021р. позовні вимоги до відповідача ОСОБА_5 залишено без розгляду ( т. 1 а.с. 179). 
В ході розгляду справи судом встановлено, що 29 грудня 1997 року між членами Запорізької товарної біржі «Строй-інвест» ОСОБА_6 як продавцем та ОСОБА_4 як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ( т. 1 а.с. 5).

Позивач після розлучення з чоловіком ОСОБА_8 мала прізвище ОСОБА_4 , а згодом повернула своє дівоче прізвище ОСОБА_4 . 

Отже, вказана квартира була придбана нею 10.12.1997р. як ОСОБА_4 .

12.05.2006р. вона за дівочим прізвищем ОСОБА_4 уклала шлюб з громадянином Франції ОСОБА_11 , змінивши своє прізвище на прізвище чоловіка - ОСОБА_4 .

07 жовтня 2011р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Спірідоновою М.А. посвідчено довіреність, видану ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 на управління та користування належною позивачу вище вказаною квартирою зі строком дії у шість місяців ( т. 1 а.с. 13).

Встановивши ці обставини, суд з посиланням на статтю 109 ЖК України, ч. 3 статті 116 ЖК України вважав, що відповідач самоправно займає квартиру, належну позивачу, а тому підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення. Виселяючи неповнолітніх дітей відповідача, суд виходив із того, що місцем проживання дитини віком до 10 років не може бути адреса відмінна від адреси її батьків, тобто їх права на житло є 
похідними від такого права батьків. 

Приймаючи рішення про виселення всіх зареєстрованих у спірній квартирі осіб, суд констатував, що позивачу ОСОБА_4 на праві власності належить це житлове приміщення, на управління яким нею на ім.»я ОСОБА_1 була надана довіреність, на підставі якої він зареєстрував своє місце проживання, строк якої сплив, а тому припинилось і право тимчасового користування відповідача, у зв`язку з чим право власності позивача підлягає судовому захисту із усуненням їй перешкод у користуванні і розпорядженні майном. 
Колегія, насамперед, досліджує доводи апеляційної скарги щодо процесуальних порушень, допущених судом.

Так, апелянт наголошує про відсутність повноважень у представника позивача ОСОБА_4 - адвоката Черкашина І.І. на подання та підписання позовної заяви.

Колегія з цього приводу встановила, що позовну заяву від імені ОСОБА_4 12.12.2019р. було підписано адвокатом Черкашиним І.І. ( т. 1 а.с. 4).

До позовної заяви було додано довіреність від 07.08.2019р., згідно з якою ОСОБА_4 (після укладення шлюбу - ОСОБА_4), на підставі договору доручення, укладеного в усній формі, уповноважила Черкашина І.І. , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , кожний з яких вправі діяти самостійно, представляти її інтереси в усіх державних, громадських, господарських та інших органах та організаціях незалежно від підпорядкування, форм власності, галузевої належності, а також перед фізичними особами, з усіма необхідними повноваженнями, з питань: оформлення на її ім.»я спадкових прав на майно, що залишилось після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_17 , та з усіх інших питань.
У вказаній довіреності також зазначено, що вона уповноважує всіх вказаних осіб, зокрема, Черкашина І.І. бути її представниками по захисту її майнових прав, а також вести від її імені будь-які справи у всіх судових установах України ( у тому числі, апеляційних та касаційних інстанціях) з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі і потерпілому, в тому числі / але не виключно/: пред`явлення скарг, клопотань; з правом ознайомлення з матеріалами справи, одержанням копій рішень, ухвал, брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, давати усні і письмові пояснення.

Також до позовної заяви було долучено ордер, який виписано адвокатом Черкашиним І.І. на підставі підписаного з ОСОБА_4 договору про надання правової допомоги від 10.06.2019р. ( т. 1 а.с. 19). 

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_4 , у якій вона зазначає, що уповноважувала адвоката Черкашина І.І., а згодом і Адвокатське об`єднання «Юридична компанія Черкашина» на ведення її справ в Комунарьскому районному суді м. Запоріжжя, в тому числі, за її позовом до ОСОБА_1 про виселення з належної їй квартири. Вказує, що вона обізнана про подачу цим адвокатом і в її інтересах позову до ОСОБА_18 про виселення, а сам текст позову та його прохальну частину із нею було погоджено. Підтверджує, що дійсно вимагає захистити її право власності в судовому порядку шляхом виселення ОСОБА_1 із квартириАДРЕСА_1 .

Проаналізувавши всі вище перелічені документи щодо повноважень адвоката Черкашина І.І. та врахувавши заяву, особисто підписану ОСОБА_4 , колегія вважає, що у 
адвоката Черкашина І.І. мались повноваження на подачу позовної заяви від її імені. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що судом було неправильно встановлено обставини справи, оскільки не прийнято до уваги і не надано оцінки іншому документу - нотаріально засвідченій згоді позивача на його реєстрацію у спірній квартирі. 

Дослідивши вказаний довід апеляційної скарги, колегія дійшла наступного.

У змісті позовної заяви ОСОБА_4 зазначено, що вона з 1998 року постійно приживає за межами України, а тому не може доглядати за спірною квартирою, у зв`язку з чим надала довіреність своєму брату на управління та користування нею, а також за домовленістю між ними дозволила тимчасово проживати у цій квартири та звільнити її на першу вимогу власника.
Встановлено, що суд першої інстанції дослідив лише довіреність від 07.10.2011р., вказуючи, що саме на її підставі ОСОБА_1 зареєструвався у вказаній квартирі.

Проте в матеріалах справи мається ще й інший документ, на якому наголошував відповідач, але якому належної оцінки суд першої інстанції не надав, взагалі не обговоривши підстави його неприйняття у мотивувальній частині свого рішення. 

Так, нотаріально посвідченою заявою від 20 червня 2006р. ОСОБА_4 дала згоду на реєстрацію (прописку) у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 ( т. 1 а.с. 91).

Вказана нотаріально посвідчена згода не була анульована чи відкликана ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_1 у письмових заявах по суті (у відзивів на позовну заяву ) справи зазначав, що у квартиру вселився та мешкав у ній фактично без реєстрації з 1998 року, здійснюючи догляд та виховання неповнолітньої дитини позивача ОСОБА_4 , яка виїхала за кордон, ОСОБА_19 , якого вона залишила в Україні для отримання середньої освіти ( т. 1 а.с. 149-152). 
Ці обставини не спростовувала позивач у справі, взагалі не надавши відповіді щодо них.
Встановлено з довідок реєстраційного органу, що ОСОБА_1 здійснив свою реєстрацію у спірній квартирі 11.11.2011р., а також 24.05.2018р. зареєстрував у цій квартирі сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а 18.05.2020р. - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( т. 1 а.с. 26, 37, 93, 94). 

Відповідно до статті 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (ред.. станом на 01.01.2011р. - виникнення спірних правовідносин з реєстрації відповідача), місцем проживання особи в Україні є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає понад шість місяців на рік.

У відповідності до вимог ч. 1 статті 6 цього Закону, громадяни України зобов`язані 
протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. 
Положеннями ст..ст. 2, 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у редакції, чинній на час видачі згоди та реєстрації відповідача, унормовано, що особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. 
Згідно з вимогами статті 6 вказаного Закону у ред.. від 01.01.2011р., яка була чинна на час реєстрації відповідача у спірній квартирі, для здійснення реєстрації у місці проживання слід було подати наступні документи: письмову заяву, паспортний документ, квитанцію про сплату державного мита або довідку про звільнення від його сплати, два примірника талона про зняття з реєстрації. При цьому у вказаній нормі встановлено застереження щодо заборони вимагання від особи інших документів для реєстрації її місця проживання.
Отже, на час реєстрації ОСОБА_1 у спірній квартирі ані нотаріально посвідчена згода власника квартири, ані довіреність на право користування житлом реєстраційним органом як обов`язкові документи не вимагались. 

Зміни у статтю 6 вказаного Закону України щодо переліку документів, які слід було подавати для реєстрації місця проживання, вперше були внесені з 05.08.2012р., серед яких було визначено також документ, який підтверджує право на проживання у житлі.

Таким чином, ані згода власника житла, ані видана ним довіреність на право користування цим житлом не були потрібні для реєстрації ОСОБА_1 у спірній квартирі станом на день його реєстрації 11.11.2011р. 

Проте сама по собі згода власника на реєстрацію у належній йому квартирі інших осіб, які не є членами його сім`ї, з огляду на визначену спеціальним законом роль реєстрації як оформлення місця постійного проживання, є фактично визнанням власником права користування квартирою за особою, якій така згода надається. Та з урахування того, що така згода не була ані анульована, ані відкликана, а також не оскаржено ОСОБА_4 і дій реєстраційного органу щодо незаконності реєстрації ОСОБА_1 у спірній квартирі, останній на законних підставах вселився у квартиру та зареєструвався у ній. 

При цьому видана ОСОБА_4 07.10.2011р. на ім.»я ОСОБА_1 довіреність на упра-
вління та користування належною їй квартирою АДРЕСА_1 строком на 6 місяців, ніяким чином не спростовує раніше визнаного нею права на визначення цієї квартири як постійного місця проживання відповідача ОСОБА_1 без встановлення будь-якого терміну, а лише надає йому повноваження на представництво її інтересів як власника житла строком на шість місяців ( т. 1 а.с. 13). 

Вказане підтверджується, зокрема, й тим, що після спливу шести місяців 07.04.2011р. ОСОБА_4 не зверталась з претензіями до відповідача про його незаконне вселення, реєстрацію та проживання у квартирі, або з відповідними позовними вимогами. А у цьому позові зазначала, що заходів досудового врегулювання спору нею не вживалось. 
Таким чином, колегія за вище наведеним аналізом законодавства та матеріалами справи, встановила, що спірна квартира вже протягом майже двадцяти років законно та за згоди позивача перебуває у користуванні ОСОБА_1 , який мав право відповідно до приписів ч. 3, 4 статті 29 ЦК України та статті 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зареєструвати у ній без згоди позивача своїх неповно-
літніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 

З огляду на все вище наведене, є помилковими висновки суду про те, що ОСОБА_1 мешкав у квартирі на підставі сервітуту, встановленого довіреністю від 07.10.2011р., оскільки довіреність за своєю правовою природою та змістом не є договором про житловий сервітут.
Не мається також і ознак незаконного вселення відповідача у спірну квартиру, а тому не поширюються на спірні правовідносини положення ані статті 406 ЦК України, ані ч. 3 
статті 116 ЖК України. 
Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у 
пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла 
(рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява N 39948/06, п. 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява N 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). 

Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява N 7205/02, пункти 60-63; рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява N 28261/06, пункти 21-23; а рішення від 22 жовтня 2009р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява N 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява N 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006р. № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У цій справі вище встановлено, що власник житла ОСОБА_4 після придбання спірної 
квартири ніколи в ній не проживала та проживати не планує, проживаючи з 1998 року за 
кордоном та уклавши у 2006 році шлюб з громадянином Франції.

У позовній заяві вказувала, що вивільнення квартири від відповідача та його неповнолітніх дітей їй необхідно для продажу квартири або здачі її в оренду, а не для власного проживання.
В той же час, встановлено, що відповідач у 1998р. в законний спосіб вселився у квартиру та у 2011р. зареєструвався у ній, зареєструвавши згодом своїх дітей, народжених під час користування цією квартирою, тому це житло підпадає під ознаки їх постійного місця проживання. Тобто на противагу приватному інтересу позивача щодо отримання від квартири додаткового доходу висувається вимога позбавлення відповідача та його дітей житла без надання іншого, що не відповідає розумному співвідношенню (пропорційності) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. 
Отже, позивач, хоча і має право як власник відповідно до приписів статей 321, 386, 391 ЦК України на усунення перешкод в розпорядженні власністю, але за умови пропорційності свого приватного інтересу із приватним інтересом осіб, до яких такий захист спрямовано.
Таким чином, у даній ситуації не дотримується правило легітимної мети, проголошене пунктом 2 статті 8 Конвенції, що не дає підстав для задоволення позову про виселення відповідачів із житла без надання іншого житлового приміщення, яке відповідач займає зі згоди позивача протягом двадцяти років, а його діти із дня свого народження. 
Зважаючи на все вище наведене, колегія визнає апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтованою по суті спору, тому відповідно до приписів п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення суду та залишає позовну заяву ОСОБА_4 без задоволення. 
Ухвалюючи нове судове рішення, колегія відповідно до приписів статті 141 ЦПК України вирішує питання про розподіл судових витрат у справі, які підлягають компенсації апелянту за рахунок позивача у зв`язку із задоволенням його скарги та відмовою у позові.

Відповідачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення в сумі 420,40 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1153,50 грн., тобто всього підлягає стягненню на його користь з позивача сума судового збору у розмірі 1573,90 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року у цій справі скасувати. 
В задоволенні позову ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_1 та його неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити. 

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1573,90 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 квітня 2022 року.

Головуючий:                  Маловічко С.В.

Судді:                 Кримська О.М.

Подліянова Г.С.