ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2022 року  
м. Київ
справа № 522/21756/17
провадження № 51-732км22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,                            
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженої                                                   ОСОБА_6 ,
захисника                                                     ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року щодо 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 раніше не судимої,
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватою і засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі п. «ґ» ч. 1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», ст. 85 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного та додаткового покарань.
Вирішено питання щодо цивільних позовів, речових доказів, процесуальних витрат та арешту майна у провадженні.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 08 червня 2017 року близько 06:55, керуючи технічно справним автомобілем «Honda CR-V» (д. н. з. НОМЕР_1 ) у світлий час доби, здійснюючи рух по сухому асфальтобетонному покриттю проїжджої частини вул. Канатної в Приморському районі м. Одеси, де організований двосторонній рух і протилежні половини проїзної частини поділені одинарною білою суцільною лінією дорожньої розмітки, збоку вул. Пантелеймонівської в напрямку вул. Великої Арнаутської зі швидкістю не менше 74 км/год (згідно з висновком судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 20 липня 2017 року № 17-2750/2817/2450), уважною не була, за дорожньою обстановкою та її зміною постійно не слідкувала і, їдучи по зустрічній для неї смузі руху та наближаючись до регульованого перехрестя із вул. Мала Арнаутська, побачила, як на світлофорі їй увімкнувся червоний сигнал, який забороняв рух, проте заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації, не вжила, проігнорувала вимоги сигналу світлофору та дорожньої розмітки 1.12 (стоп-лінія), перед якою вона зобов`язана була зупинитися на заборонений сигнал, рухаючись із перевищенням допустимої в населеному пункті швидкості та створюючи небезпеку для інших учасників дорожнього руху, продовжила рух прямолінійно, намагаючись здійснити швидко проїзд через перехрестя, не надала перевагу в русі та скоїла зіткнення з автомобілем «Chevrolet Aveo» (д. н. з. НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_8 , яка, їдучи в середній смузі проїжджої частини вул. Малої Арнаутської, де організовано односторонній трьохрядний рух, збоку вул. Лейтенанта Шмідта в напрямку вул. Бєлінського, здійснювала проїзд указаного перехрестя на зелений для неї сигнал світлофора. Внаслідок зіткнення обидва транспортні засоби відкинуло на лівий по ходу руху автомобіля «Chevrolet Aveo» тротуар, де він скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Chevrolet Aveo» ОСОБА_8 та пішохід ОСОБА_9 отримали тяжкі тілесні ушкодження.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 20 грудня 2021 року вирок місцевого суду  змінив: виключив з мотивувальної частини вироку Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2021 року посилання на обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 , – тяжкі наслідки, завдані злочином. В іншій частині вирок залишено без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення положень кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржуване судове рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційноїінстанції. Обґрунтовуючи викладені в касаційній скарзі вимоги, зазначає, що суд апеляційної інстанції порушив ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), оскільки є останньою інстанцією, яка перевіряє повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин, однак не виконав цього у провадженні щодо ОСОБА_6 . Вказує на допущену апеляційним судом невідповідність висновків цього суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що місцевий суд в основу вироку поклав недопустимі докази, а суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення ч. 3 ст. 404 КПК. На його думку, апеляційний суд лише поверхнево дослідив докази та обмежився формальною згодою з висновками суду першої інстанції. Зауважує, що апеляційний суд, всупереч статтям 370, 419 КПК не надав вичерпних відповідей на всі доводи, викладені в його апеляційній скарзі. 
Позиції учасників судового провадження
На касаційну скаргу заперечень від учасників судового провадження не надходило. 
У судовому засіданні засуджена ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу, прокурор ОСОБА_5 заперечив проти її задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Статтею 438 КПК передбачено, щопідставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Наведені доводи в касаційній скарзі про істотні порушення кримінального процесуального закону колегія суддів вважає слушними.
Як визначено у ч. 1 ст. 412 КПК, істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Місцевий суд, ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 , свої висновки обґрунтував показаннями потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та письмовими доказами, зокрема: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) від 08 червня 2017 року зі схемою дорожньо-транспортної пригоди та фототаблицею, висновком судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 20 липня 2017 року № 17-2750/2817/2540, висновками судової автотехнічної експертизи від 20 липня 2017 року № 17-2752 і № 17-2551, від 24 липня 2017 року № 17-3164, висновками судово-медичної експертизи від 29 червня 2017 року № 1481 та від 28 вересня 2017 року № 1573.
Не погоджуючись з обвинувальним вироком щодо ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив цей вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо обвинуваченої закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з відсутністю в діях останньої складу інкримінованого кримінального правопорушення.Таке прохання захисник обґрунтував невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неповнотою судового розгляду та відсутністю доказів, які б підтверджували порушення ПДР його підзахисною. Водночас в апеляційній скарзі захисник ставивпід сумнів допустимість доказів, покладених в основу вироку, тому просив повторно дослідити їх у порядку, визначеному ст. 404 КПК. 
Суд апеляційної інстанції задовольнив частково апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , змінив вирок місцевого суду, виключив із його мотивувальної частини посилання на обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 , на тяжкі наслідки завдані злочином.
Касаційний суд неодноразово наголошував, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити й оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню під час ухвалення судового рішення.
Обсяг розгляду в суді апеляційної інстанції має бути таким, щоб він дозволив відповісти на всі доводи апеляційної скарги і постановити законне та обґрунтоване рішення.
Сам апелянт визначає те коло питань, які є предметом перевірки апеляційного суду. Таким чином, процесуальні вимоги сторін відіграють роль орієнтира, показуючи, з якими частинами судового рішення учасник судового провадження не погоджується, та зобов`язують апеляційну інстанцію надати мотивовані відповіді на доводи апеляційної скарги.
Якщо апеляційний суд під час перевірки кримінального провадження в порядку апеляційної процедури вбачає можливу відсутність достатніх доказів для доведення винуватості засудженої особи в обсязі пред`явленого обвинувачення або можливість поліпшення становища такої особи в інший спосіб, він повинен за власною ініціативою безпосередньо дослідити необхідні докази, адже до цього спонукають завдання кримінального провадження та необхідність дотримання інших його засад, зокрема верховенства права, презумпції невинуватості й забезпечення доведеності винуватості.
Зважаючи на приписи ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
У розумінні законодавця, у разі заперечення стороною захисту доведеності винуватості особи у вчиненні інкримінованого злочину під час здійснення апеляційного провадження має бути ретельно перевірено, чи встановив місцевий суд усі обставини, які згідно зі ст. 91 КПК підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, оскільки обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а протилежне суперечить статтям 17, 373 цього Кодексу. 
Отже, гарантоване обвинуваченому право на справедливий суд означає, що в ході апеляційного перегляду не допускається формального підходу до розгляду аргументів сторони захисту, їхнє спростування повинно бути переконливим із наведенням доказів, оцінка яких відповідає ст. 94 КПК.
Недотримання вказаних положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке вимагає скасування судового рішення.
Враховуючи, що в апеляційній скарзі захисник ставив питання про неповноту судового розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та покладення в основу вироку ряду доказів з підстав їх недопустимості, а також висловлював прохання закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 через відсутность в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, суд апеляційної інстанції з метою забезпечення реалізації стороною захисту права на апеляційне оскарження такого судового рішення відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК мав створити необхідні для цього умови, у тому числі й шляхом повторного дослідження обставин, які оспорено та про необхідність іншої оцінки яких йшлося в апеляційній скарзі.
Апеляційний суд  не виконав вимог процесуального закону, оскільки за наявності відповідних доводів сторони захисту щодо недопустимості низки доказів належним чином їх не перевірив та не дав власної оцінки всім обставинам кримінального провадження.
Переглядаючи вирок, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним  засобом, що заподіяло потерпілим тяжкі тілесні ушкодження.
При цьому, суд своїх висновків належним чином не мотивував, усіх доводів у апеляційній скарзі не перевірив, а обмежився лише перерахуванням доказів, покладених в основу вироку, та загальним формулюванням про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй злочину.
Без уваги апеляційного суду залишилися доводи захисника про те, що є недопустимими докази, покладені в основу обвинувального вироку, зокрема показання свідків щодо встановлених фактичних обставин у частині визначення швидкості автомобіля його підзахисної та виїзду ОСОБА_6 на червоний сигнал світлофора, Водночас сторона захисту акцентувала на паспортних даних роботи світлофорного об`єкта на перехресті вулиць Малої Арнаутської – Канатної, які, на її думку, спростовували показання свідка ОСОБА_10 ; на висновку судової автотехнічної експертизи від 24 липня 2017 року № 17-3164, який здійснено на підставі  запису з відеореєстратора, розміщеного на диску «Axent» (що визнаний недопустимим доказом), при цьому без постанови про призначення комплексної відеотехнічної та автотехнічної експертизи (адже в матеріалах провадження вона відсутня). Також захисник зазначав про порушення ПДР потерпілою, що підтверджено висновком судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 20 липня 2017 року № 17-2750/2817/2540, однак це залишилось поза увагою суду. А також висловив ряд інших доводів, які не відображено в оскаржуваному судовому рішенні.
Указавши на неспроможність відповідних доводів захисника, апеляційний суд в ухвалі докладних мотивів свого рішення не навів.  
Допущені апеляційним судом порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За таких обставин касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала апеляційного суду щодо  ОСОБА_6 –скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, в ході якого необхідно врахувати вищенаведене, ретельно перевірити доводи, викладені вапеляційній скарзі, за необхідності дослідити докази в порядку ст. 404 КПК та постановити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.  
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                                  ОСОБА_3