УХВАЛА

23 червня 2022 року 
м. Київ
справа №640/10752/20
адміністративне провадження № К/990/14953/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Уханенка С.А.,
суддів - Кашпур О.В., Шевцової Н.В.,
перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16   лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на посаді, 
В С Т А Н О В И В:
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державного бюро розслідувань (далі -ДБР) в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ за підписом виконувача обов`язків директора ДБР Соколова   О.В. «Про звільнення працівників Державного бюро розслідувань» від 31 березня 2020 року № 223-ос в частині його звільнення з посади слідчого другого слідчого відділу третього управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування військових злочинів) ДБР (зі змінами згідно з наказом в.о. директора ДБР Соколова   О.В. від 14 квітня 2020 року №260-ос «Про внесення змін до наказу від 31 березня 2020   року № 223-ос «Про звільнення працівників ДБР») з 14 квітня 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби на підставі 1 частини першої статті 87 Закону України «Про Державну службу»; поновити його на посаді, що є рівнозначною посаді слідчого другого слідчого відділу третього управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування військових злочинів) ДБР в Головному слідчому управлінні ДБР; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням проведених виплат.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року, в позові відмовлено. 
11 червня 2022 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права. Заявник просить переглянути оскаржені судові рішення, скасувати їх та задовольнити позов.
Предметом спору у цій справі є правомірність звільнення з посади державної служби, у зв`язку з її скороченням внаслідок зміни правового статусу ДБР з центрального органу виконавчої влади на правоохоронний орган.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Із змісту оскаржених судових рішень вбачається, що вирішуючи спір та відмовляючи в позові, суди виходили з того, що через зміну правового статусу ДБР з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, посада яку обіймав позивач, була виведена із штатного розпису, як були скороченні і усі інші посади державної служби «слідчих відділів». З цих підстав суди дійшли висновку про те, що у спірному випадку відбулося фактичне скорочення посад, у тому числі і посади, яку обіймав позивач, що є підставою для звільнення позивача у відповідності до положень пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Водночас у цій справі суди дійшли висновку про відсутність підстав стверджувати про наявність у відповідача обов`язку запропонувати позивачу перед звільненням будь-яку вакантну посаду у тому самому державному органі. Такі висновки суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтували посиланням на висновки Верховного Суду у справах №№640/11024/20, 420/3825/20, сформовані щодо застосування положень частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та частини другої статті 9, пункту 4 частини першої статті 12, частин першої та другої статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань». 
Верховний Суд відхиляє доводи представника ОСОБА_1 в частині відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах після набрання чинності Законом України від 19 вересня 2019 року №117-1Х «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», зокрема, щодо застосування частин третьої, четвертої статті 43 Закону України «Про державну службу» (в редакції після внесення змін Законом № 117-ІХ); частини першої  статті 40 та частини шостої статті 49-2 КЗпП України (в редакції після внесення змін Законом України «Про внесення змін до КЗпП України» від 12 грудня 2019 року № 378-ІХ). Оскільки надалі заявник обґрунтовує свої доводи саме правовими висновками Верховного Суду, сформованими у справах №№140/90/20, 260/261/20, 360/2308/20.
Суд також відхиляє посилання представника ОСОБА_1 про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у справі №640/11024/20 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, так як мотиви скарги в цій частині зводяться до неповного з`ясування судами обставин справи, доводів щодо недотримання соціальних гарантій при звільненні, порушення права на працю, незгоди зі скороченням посад державної служби внаслідок зміни статусу ДБР та порушень прав заявника, як державного службовця, тощо. Такі доводи мають суб`єктивний характер та свідчать про переоцінку доказів у справі, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
Ураховуючи те, що інші доводи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, тлумачення норм законодавства, з посиланням на практику Європейського суду з прав людини та незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції, що відповідають висновкам Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
За таких обставин, Суд не вирішує клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.
Керуючись статтями 248, пунктом 6 частини першої 333 КАС України, Суд
У Х В А Л И В :
1. У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16   лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на посадівідмовити.
2. Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач:                                                                                 С.А. Уханенко
Судді:                                                                                                    О.В. Кашпур
                                                                                                    Н.В. Шевцова