ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 р. 	Справа № 440/11446/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Подільської районної у м.Полтаві ради на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.11.2021, головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко, м. Полтава, повний текст складено по справі № 440/11446/21
за позовом                ОСОБА_1  
до               Управління соціального захисту населення Подільської районної у м.Полтаві ради                       
про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради (далі – УСЗН, управління, відповідач), в якому, просив суд:
- визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради щодо встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи ОСОБА_1 , відповідно до пункту 2 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";
- зобов`язати Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Подільської районної у м.Полтаві ради встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи відповідно до пункту 2 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та видати відповідне посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни;
- стягнути з Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Подільської районної у м.Полтаві ради на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилається на протиправність відмови відповідача у наданні ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, як такому, що має другу групу інвалідності, внаслідок отримання травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків під час служби в Національній поліції України, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ № 0021398 від 11.08.2021, свідоцтвом про хворобу № 139/С, довідкою про результати визначення у застрахованої особи втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ № 0023255. 
Вважає, що служба в поліції не може слугувати підставою для відмови у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки Конституція України забороняє дискримінацію особи за будь-якими принципами, у тому числі за ознакою служби в поліції. Наполягає на тому, що якщо особа отримала інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, така особа належить до осіб з інвалідністю внаслідок війни, на неї розповсюджується пункт 2 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-ХІІ від 22.10.1993 (далі – Закон № 3551-ХІІ) та вона має право на отримання відповідного посвідчення.
Також наголосив на необґрунтованості посилань відповідача в якості підстав для відмови у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на листи Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції України, які не є нормативно-правовими актами, не встановлюють правових норм та носять необов`язковий і рекомендаційний характер, а тому не підлягають врахуванню у спірних правовідносинах. Відсутність нормативного документу, який регулює порядок отримання поліцейськими правового статусу ветерана війни, на думку позивача, не може позбавити права на отримання гарантованого Конституцією та Законом № 3551-ХІІ статусу інваліда війни.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.11.2021 року у справі №440/11446/21 позов ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради (код ЄДРПОУ 03195300, вул. Анатолія Кукоби, 39, м. Полтава, 36022) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії - задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Подільської районної у м.Полтаві ради щодо встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, викладеної в листі від 07 вересня 2021 року № 07-4723.
Зобов`язано Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Подільської районної у м.Полтаві ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26 серпня 2021 року про надання статусу статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, з урахуванням висновків суду.
В решті позовних вимог відмовлено.
Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість та ухвалення без повного і всебічного з`ясування обставин у справі, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.11.2021 року у справі № 440/11446/21 та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що при вирішенні зазначеного спору суд першої інстанції керувався припущеннями та міркуванням, а не Законом № 3551-ХІІ, яким визначено перелік осіб, які мають право на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.
Вказав, що приймаючи спірне рішення про відмову у встановленні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни управління діяло в межах та у спосіб, передбачений Законом № 3551-ХІІ. Вважає, що юридично значущими умовами для визначення права на встановлення статусу особи з інвалідності внаслідок війни на підставі вказаного пункту є те, що: 1) особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу PCP, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань; 2) такій особі встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами. Разом із цим, Закон України «Про Національну поліцію» не містить норм, які б прирівнювали правовий статус осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ та поліцейських. З огляду на викладене вказує, що законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття - особи рядового і начальницького складу, а перехід зі служби в органах внутрішніх справ на службу в органах поліції не свідчить про автоматичне поширення правового статусу «особа рядового та начальницького складу органу внутрішніх справ» на поліцейських. Зважаючи на те, що позивач отримав травму, пов`язану з виконанням службових обов`язків, що настала під час проходження служби у Національній поліції України, а не під час проходження служби в органах внутрішніх справ, беручи до уваги те, що законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу, вважає, що відсутні підстави вважати, що позивач належить до складу осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ, а тому до нього не можуть бути застосовні положення п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-ХІІ.
Крім того, посилаючись на висновки Верховного Суду України в постанові від 06.11.2013 року по справі № 21 -377а13, зауважив, що віднесення до осіб з інвалідністю внаслідок війни згідно з ст. 7 Закону № 3551-XII безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття «ветеран війни», а саме, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, у зв`язку з чим, при визначенні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни необхідно з`ясувати саму причину інвалідності та чи пов`язана вона з виконанням службових обов`язків в контексті ст. 4 та ст. 7 Закону № 3551-ХІІ, адже в іншому випадку особа не може отримати відповідний статус. 
Натомість відповідно до акту № 1 про нещасний випадок (у тому числі поранення) Управління поліції охорони в Полтавській області від 14 травня 2020 року позивач отримав інвалідність за інших обставин, ніж внаслідок безпосередньої участі у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07 листопада 2015 року у Національній поліції.
14 травня 2020 року комісія Управління охорони в Полтавській області, розглянувши матеріали службового розслідування за фактом отримання травми підполковником поліції, заступником начальника управління-начальника відділу технічної охорони та логістики Управління поліції охорони в Полтавській області Цигановим С.В. склала Акт форми Н-5* розслідування нещасного випадку, що стався 24 квітня 2020 року, за змістом якого 24 квітня 2020 року о 11:20 ОСОБА_1 отримав травму в приміщенні Лубенського МВ УПО Полтавської області у вигляді ЗЧМТ зі струсом мозку. Як встановлено комісією під час службового розслідування, нещасний випадок стався при виконанні службових обов`язків.
За результатами розслідування нещасного випадку, 14 травня 2020 року начальником Управління поліції охорони в Полтавській області С.Запорожець затверджено акт №1 про нещасний випадок за формою Н-1*, за висновками якого нещасний випадок із заступником начальника управління-начальника відділу технічної охорони та логістики Управління поліції охорони в Полтавській області підполковником поліції ОСОБА_1 , стався 24 квітня 2020 року в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.
05 червня 2020 року медичною (військово-лікарською) комісією ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області) за розпорядженням ВКЗ Управління поліції охорони в Полтавській області здійснено медичний огляд ОСОБА_1 , за результатами якого встановлено захворювання, пов`язане з проходженням служби в поліції, а також непридатність позивача до служби в поліції, що підтверджується свідоцтвом про хворобу № 139/С.
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія АВ №0021398 від 11 серпня 2021 року ОСОБА_1 встановлено ІІ група інвалідності з 10 серпня 2021 року, причина інвалідності: травма, так, пов`язана з виконанням службових обов`язків.
26 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до УСЗН із заявою, у якій просив надати йому статус особи з інвалідністю внаслідок війни.
Листом від 07 вересня 2021 року № 07-4723 УСЗН повідомило позивача про відсутність підстав для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу.
Позивач, вважаючи таку відмову відповідача протиправною, звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправної відмови Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Подільської районної у м.Полтаві ради щодо встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, викладеної в листі від 07 вересня 2021 року № 07-4723, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, з огляду на наявність у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за п.2 ч.2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи, відповідно до пункту 2 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та видати відповідне посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх задоволення, оскільки питання належності поданих позивачем документів відповідачем не досліджувалось та не встановлювалась наявність/відсутність інших підстав для відмови у наданні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та наданням відповідного посвідчення та нагрудного знаку, окрім тих, що вказані відповідачем у листі від 07 вересня 2021 року № 07-4723. У зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни з урахуванням висновків суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченій Конституцією та законами України.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом № 3551-XII.
Відповідно до ч. 1 статті 7 Закону № 3551-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
Частиною 2 статті 7 Закону № 3551-XIІ встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа:
1) військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами;
2) осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами;
4) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних:
у районах бойових дій у період Другої світової війни та від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння у повоєнний період;
від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях до 1 грудня 2014 року, а з 1 грудня 2014 року - на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, та в населених пунктах, розташованих на лінії зіткнення, під час проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях;
під час виконання робіт, пов`язаних з розмінуванням боєприпасів, незалежно від часу їх виконання.
Дія абзацу третього цього пункту не поширюється на осіб, засуджених за злочини проти основ національної безпеки України та злочини проти громадської безпеки.
Зв`язок інвалідності з пораненням чи іншим ушкодженням здоров`я, отриманим особами, зазначеними в цьому пункті, встановлюється для повнолітніх осіб - за висновком медико-соціальної експертизи, для осіб віком до 18 років - лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України;
5) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок воєнних дій громадянської та Другої світової воєн або стали особами з інвалідністю із зазначених причин у неповнолітньому віці у воєнні та повоєнні роки;
6) військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, а також колишніх бійців винищувальних батальйонів, взводів і загонів захисту народу та інших осіб, які брали безпосередню участь у бойових операціях по ліквідації диверсійно-терористичних груп та інших незаконних формувань на території колишнього Союзу РСР і стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час виконання службових обов`язків у цих батальйонах, взводах і загонах у період з 22 червня 1941 року по 31 грудня 1954 року;
7) учасників бойових дій на території інших держав, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах;
8) осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях під час Другої світової війни, та осіб, які у неповнолітньому віці були призвані чи добровільно вступили до лав Радянської Армії і Військово-Морського Флоту під час військових призовів 1941-1945 років і стали особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання або захворювання, отриманого під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях;
9) осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи;
10) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранень, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (далі - Революція Гідності), та які звернулися за медичною допомогою у період з 21 листопада 2013 року по 30 квітня 2014 року.
Абзац перший цього пункту не поширюється на працівників міліції, осіб, які проходили службу в правоохоронних органах спеціального призначення, військовослужбовців внутрішніх військ, Збройних Сил України та інших військових формувань, які отримали інвалідність внаслідок поранень, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з подіями Революції Гідності.
Участь осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту, у Революції Гідності та отримання ними під час Революції Гідності поранень, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я встановлюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Зв`язок інвалідності з пораненнями, каліцтвом, контузією чи іншим ушкодженням здоров`я, отриманими особами, зазначеними в абзаці першому цього пункту, під час участі у Революції Гідності, встановлюється за результатами медико-соціальної експертизи в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Порядок надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, визначає Кабінет Міністрів України;
11) військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України та стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, а також працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції, до забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях і стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів;
12) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів;
13) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, але в подальшому такі добровольчі формування не були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів, і виконували завдання антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національною гвардією України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.
Підставою для надання особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є (але не виключно):
а) клопотання про надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни керівника добровольчого формування, до складу якого входила така особа. До клопотання додаються документи, що підтверджують участь особи в антитерористичній операції, або письмові свідчення не менш як двох свідків з числа осіб, які спільно з такою особою брали участь в антитерористичній операції та отримали статус учасника бойових дій, або особи з інвалідністю внаслідок війни, або учасника війни відповідно до цього Закону;
б) довідка керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Генерального штабу Збройних Сил України про виконання добровольчими формуваннями завдань антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національною гвардією України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення;
в) довідка медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності;
14) осіб, які добровільно забезпечували (або добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі здійснювали волонтерську діяльність) та стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Порядок надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни особам, зазначеним у пунктах 11-14 частини другої цієї статті, визначається Кабінетом Міністрів України.
З аналізу наведених норм вбачається, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать, зокрема, особи з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків.
Тобто, для встановлення наявності у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за п.2 ч.2 ст. 7 Закону № 3551-XII необхідно з`ясувати наявність двох умов: 1) належність позивача до числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, 2) встановлення інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків.
Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 в період з 22.12.1994 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 в Національній поліції України, під час проходження якої 24 квітня 2020 року отримав ЗЧМТ зі струсом мозку. Вказаний нещасний випадок з підполковником поліції, заступником начальника управління-начальника відділу технічної охорони та логістики Управління поліції охорони в Полтавській області ОСОБА_1 стався при виконанні службових обов`язків, що підтверджується актом розслідування нещасного випадку від 14 травня 2020 року форми Н-5*, актом про нещасний випадок за формою Н-1 № 1 від 14 травня 2020 року, свідоцтвом про хворобу № 139/С від 05 червня 2020 року відповідно до якого захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції, та довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія АВ № 0021398 від 11 серпня 2021 року, якою ОСОБА_1 встановлено ІІ група інвалідності з 10 серпня 2021 року, причина інвалідності: травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків.
Тобто, з наведеного слідує, що отримання травми, що мало наслідком в подальшому встановлення інвалідності, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, відбулося під час виконання позивачем службових обов`язків при проходженні служби в Національній поліції України, як особою, яка на дату нещасного випадку та отримання інвалідності не проходила службу на посадах осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України.
Щодо можливості віднесення позивача до осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ та розповсюдження приписів п.2 ч.2 ст.7 Закону № 3551-XII, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 7 положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 878 (далі – Положення № 878), передбачено, що МВС здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, а також заклади та установи.
Постановами Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 641 «Про утворення Національної поліції України» та від 16 вересня 2015 р. № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено Національну поліцію України, її територіальні органи та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, регулюються Законом України "Про Національну поліцію" №580-VIII (надалі - Закон № 580-VIII).
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Діяльність поліції згідно з ч.2 ст.1 Закону № 580-VIII спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно з законом.
 Статтею 2 Закону №580-VIII  визначено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Пунктом 3 Положення про Національну поліцію затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 р. № 877 встановлено, що основними завданнями Національної поліції є: 1) реалізація державної політики у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики в зазначених сферах; 3) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Відповідно до ч.1 ст.14 Закону № 580-VIII структуру центрального органу управління поліції затверджує керівник поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України.
Положеннями частини 1 статті 59 Закону № 580-VIII визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Статтею 80 Закону № 580-VIII встановлено види спеціальних звань поліцейських. Так відповідно до ч.1 вказаної статті установлюються такі спеціальні звання поліцейських:
1) спеціальні звання молодшого складу: рядовий поліції; капрал поліції; сержант поліції; старший сержант поліції;
2) спеціальні звання середнього складу: молодший лейтенант поліції; лейтенант поліції; старший лейтенант поліції; капітан поліції; майор поліції; підполковник поліції; полковник поліції;
3) спеціальні звання вищого складу поліції: генерал поліції третього рангу; генерал поліції другого рангу; генерал поліції першого рангу.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки, визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 за № 114.
Пунктом 2 вказаного Положення передбачено, що особам, які перебувають на службі в органах внутрішніх справ, присвоюються такі спеціальні звання:
- Рядовий склад: рядовий міліції; рядовий внутрішньої служби;
- Молодший начальницький склад: молодший сержант міліції, молодший сержант внутрішньої служби, сержант міліції, сержант внутрішньої служби, старший сержант міліції старший сержант внутрішньої служби, старшина міліції, старшина внутрішньої служби, прапорщик внутрішньої служби, старший прапорщик внутрішньої служби;
- Середній начальницький склад: молодший лейтенант міліції, молодший лейтенант внутрішньої служби, лейтенант міліції, лейтенант внутрішньої служби, старший лейтенант міліції, старший лейтенант внутрішньої служби, капітан міліції, капітан внутрішньої служби;
- Старший начальницький склад: майор міліції, майор внутрішньої служби, підполковник міліції, підполковник внутрішньої служби, полковник міліції, полковник внутрішньої служби;
- Вищий начальницький склад: генерал-майор міліції, генерал-майор внутрішньої служби, генерал-лейтенант міліції, генерал-лейтенант внутрішньої служби, генерал-полковник внутрішньої служби.
Колегія суддів зазначає, що законодавством не передбачено можливості застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття – «особи рядового і начальницького складу», а перехід зі служби в органах внутрішніх справ на службу в органах поліції не свідчить про автоматичне поширення правового статусу "особа рядового та начальницького органу внутрішніх справ" на поліцейських.
Аналіз вищевикладеного дозволяє дійти висновку, що правовий статус поліцейських є відмінним від осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ.
При цьому, жодним нормативно-правовим актом не визначено статусу Національної поліції як військового формування.
Слід відмітити, що Закон № 3551-XII, який є спеціальним щодо даних спірних правовідносин, не передбачає можливості застосування його положень в частині кола осіб, які мають право на отримання статусу «інвалід війни», до осіб, що проходили службу в органах Національної поліції України, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не є особою з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, отже, не відноситься до кола осіб, які відповідно до п.2 ч.2 ст.7 Закону № 3551-XII можуть бути визнані особами з інвалідністю внаслідок війни.
Колегія суддів зауважує, що встановлення медичною комісією групи інвалідності позивача з формулюванням "травма пов`язана з виконанням службових обов`язків", не є безперечною підставою для надання позивачу статусу інваліда війни, оскільки такий статус може бути визначений тільки у відповідності до вимог Закону.
Щодо доводів позивача про те, що відсутність нормативного документу, який регулює порядок отримання поліцейськими правового статусу ветерана війни не може позбавити позивача права на отримання гарантованого Конституцією та Законом № 3551-ХІІ статусу інваліда війни, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки п.11 ч.2 ст. 7 Закону №3551-XII передбачена можливість отримання поліцейськими статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, за умови отримання такими особами інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Між тим, в матеріалах справи відсутні докази встановлення у визначеному законом порядку причинно-наслідкового зв`язку інвалідності позивача за п. 11 ч.2 ст. 7 Закону №3551-XII, що свідчить про відсутність підстав для надання ОСОБА_1 правового статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з цих підстав.  
Крім того, колегія суддів зауважує, що віднесення особи до інвалідів війни, відповідно до ст.7 Закону №3551-XII, безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у ст.4 цього Закону.
Згідно з частиною 1 статті 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Таким чином, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «інвалідів війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Оскільки травма, яку отримав позивач та внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 листопада 2020 року по справі №1140/2362/18.
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що позивач отримав травму, пов`язану з виконанням службових обов`язків, що настала під час проходження служби у Національній поліції України, а не під час проходження служби в органах внутрішніх справ, беручи до уваги те, що законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу, враховуючи відсутність у Національної поліції України правового статусу військового формування колегія суддів приходить до висновку про не розповсюдження на позивача положень п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-ХІІ, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст.317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення.
З огляду на викладене, враховуючи, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.11.2021 по справі № 440/11446/21 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову.
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -  

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Подільської районної у м.Полтаві ради - задовольнити.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 19.11.2021 по справі № 440/11446/21 - скасувати.
Прийняти постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради (код ЄДРПОУ 03195300, вул. Анатолія Кукоби, 39, м. Полтава, 36022) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії – відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій