Дата документу 16.08.2022 Справа № 335/692/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/692/21        Головуючий у 1 інстанції: Калюжна В.В.
Провадження № 22-ц/807/1530/22        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Кухаря С.В.,
       Крилової О.В.
при секретарі: Камаловій В.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Держави України в особі Верховного Суду, Держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Президент України Зеленський Володимир Олександрович, Конституційний Суд України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який у подальшому неодноразово уточнювала, до Держави України в особі Верховного Суду, Держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Президент України Зеленський В.О., Конституційний Суд України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що її позовні вимоги у справі стосуються деліктних правовідносин, які склались у неї з Державою Україна через порушення державою конституційної гарантії захисту від незаконного звільнення та права позивача на судовий захист і справедливий суд, які гарантовані ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, внаслідок чого їй була завдана матеріальна та моральна шкода.
На думку ОСОБА_1 , держава не проявила свою владу для впливу на судову систему, для її організації так, щоб у кожній конкретній справі, зокрема і у справах № 755/18963/13-ц та № 335/2235/17, гарантія держави забезпечити право кожного на судовий захист та гарантія на захист від незаконного звільнення не були ілюзорними. Позивач зазначала, що держава не забезпечила реалізацію гарантованого ст. 55 Конституції України права кожного на судовий захист, порушила гарантію захисту від незаконного звільнення, встановлену ч. 6 ст. 43 Конституції України, порушила ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції, внаслідок чого було порушено її право на захист від незаконного звільнення, яке передбачає поновлення на роботі та отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу та її право на судовий захист і справедливий суд.
Так, ОСОБА_1 зазначала, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 грудня 2013 року у справі №755/18963/13-ц їй було відмовлено у задоволенні позовних вимог до ПАТ «БАНК ФОРУМ» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якому викладено висновки суду про те, що «За день до запланованого звільнення 16 квітня 2012 року та 19 квітня 2012 року позивач надавала відповідачу дві заяви про надання їй відпусток, відповідно - з 17 квітня 2012 року на п`ять днів, та з 23 квітня 2012 року на 62 дні, що і було зроблено відповідачем. Після закінчення вказаних відпусток – 27 червня 2012 року відповідачем було видано наказ про звільнення позивача за ч. 1 ст. 40 КЗпП України, при цьому, судом не зазначено ані дати, ані номеру наказу про звільнення.
В цій частині рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 грудня 2013 року залишено без змін. 
Апеляційний суд м. Києва у рішенні від 13 лютого 2014 року у справі №755/18963/13-ц, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2014 року залишено без змін, встановив, що копія наказу про звільнення позивачу не була вручена, трудова книжка не була видана.
Після отримання 19 січня 2017 року трудової книжки з її змісту позивачем було встановлено, що ПАТ «БАНК ФОРУМ» звільнив позивача 27 червня 2012 року наказом №672к/2 від 19 квітня 2012 року. Проте, позивач 27 червня 2012 року знаходилася у щорічній відпустці на підставі наказу №70в/10 від 19 квітня 2012 року, тобто позивача звільнено в період перебування у щорічній відпустці, що заборонено ч. 3 ст. 40 КЗпП України.
За встановлених обставин позивач звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з новим позовом до ПАТ «БАНК ФОРУМ», у якому просила суд поновити її на роботі та стягнути на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (справа № 335/2235/17).
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2018 року, яка була залишена без змін постановою Верховного Суду від 17 червня 2020 року, провадження у справі №335/2235/17 було закрито з тих підстав, що предметом позову у цій справі, як і у справі, яка була розглянута Дніпровським районним судом м. Києва є поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а підставою для позову є незаконне, на думку позивача, її звільнення, тобто, за підставами та предметом позову справа про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним, на думку позивача, звільненням її з роботи була вже розглянута судом.
На думку ОСОБА_1 , внаслідок незаконних дій суду під час розгляду справ № 755/18963/13-ц та № 335/2235/17 їй завдано шкоди. Так, Верховний суд при винесенні рішення про залишення без змін ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2018 року про закриття провадження у справі №335/2235/17, не дотримав гарантій захисту її прав від незаконного звільнення, тому вона наполягає на спричиненні їй діями посадових осіб органів державної влади при здійсненні правосуддя шкоди.
Посилаючись на висновок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладений в ухвалі суду від 13 січня 2016 року у справі № 6-29117ск15, про те, що відсутність в судовому рішенні конкретної дати про звільнення свідчить про не конкретизоване рішення суду, що може потягти за собою новий спір, позивач вважає порушеними її права на судовий захист.
ОСОБА_1 зазначала, що висновок суду першої інстанції у справі №335/2235/17 щодо підстав закриття провадження у справі був помилкою та підлягав перевірці Верховним Судом, як найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції, оскільки в ході розгляду справи ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2020 року були витребувані матеріали справи № 755/18963/13-ц, зазначена ухвала вмотивована наявністю підстав для призначення судового розгляду, оскільки доводи касаційної скарги викликали необхідність перевірки матеріалів справи.
На думку ОСОБА_1 , Верховним судом при винесенні рішення про залишення без змін ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2018 року, не дотримано гарантій захисту її прав від незаконного звільнення, тому вона наполягає на спричиненні їй діями посадових осіб органів державної влади при здійсненні правосуддя матеріальної та моральної шкоди.
Посилаючись на вищенаведені обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на її користь майнову шкоду у розмірі 2 301 527,72 грн та моральну шкоду в розмірі 500 000 грн.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2022 року позовні вимоги залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2022 року скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити її позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не виконав завдань цивільного судочинства. Так, суд неправильно визначив відповідача у справі, зазначивши у своєму рішенні відповідачем Верховний Суд замість Держава Україна. На думку скаржниці, суд першої інстанції не визначився із правовідносинами у справі та не з`ясував, які права позивача були порушені. Не застосував ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, на підставі якої позивач звернулась до суду за захистом свої порушених прав; не застосував норми права, які регулюють спірні правовідносини, зокрема ст.ст. 3, 8, 55 Конституції України. 
На думку ОСОБА_1 , під час дослідження матеріалів справи № 335/2235/17, у тому числі судових рішень у цивільних справах № 755/18963/13-ц та № 335/2235/21, суд першої інстанції не дав їм належної оцінки, а перевірені та встановлені судом обставини та докази, якими позивач обґрунтувала свої позовні вимоги, в порушення вимог ст. 265 ЦПК України, суд першої інстанції не зазначив у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
На підставі зазначеного, скаржниця вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим у зв`язку з формальним підходом суду першої інстанції до розгляду цієї справи. 
Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 додано клопотання про витребування апеляційним судом матеріалів цивільної справи № 335/2235/17 щодо перевірки обставин та доказів, зазначених нею в апеляційній скарзі .
Проте, колегія суддів відмовляє у задоволенні такого клопотання скаржниці ,так як вказана справа витребувалася з архіву та була предметом огляду суду першої інстанції і правового підґрунтя потворного витребування справи доводи клопотання не містять.
04 липня 2022 року від представника Верховного Суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечує, оскаржуване рішення просить залишити без змін. Представник відповідача зазначає, що фактично позовні вимоги обґрунтовані незгодою скаржниці із процесуальними діями суду під час розгляду інших цивільних справ, ініційованих нею, та із ухваленими в них судовими рішеннями, що також свідчить про намагання вирішити позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду.
15 серпня 2022 року від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, у якій скаржниця зазначає, що відзив представника Держави Україна Верховного суду вважає незаконним, необґрунтованим, таким, що суперечить принципу верховенства права, ст.ст. 8, 21, 22, 55, 64, 68 Конституції України, ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Протоколу до Конвенції.
У судове засідання учасники справи не з`явились, своїх представників до суду не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 62, 67-70), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явилися.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем протиправності дій чи бездіяльності відповідача, відсутності доказів на підтвердження факту заподіяння відповідачем матеріальної і моральної шкоди та відсутності обґрунтування розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, а також причинного зв`язку дій або бездіяльності відповідача із заподіяною шкодою.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року у справі № 755/18963/13-ц позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні її позову до ПАТ «Банк Форум» про визнання незаконним наказу про її звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, яке рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання на ст. 233 КЗпП України, як підставу для відмови в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2014 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року залишено без змін.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2018 року закрито провадження у справі № 335/2235/17 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Форум» про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка постановою Запорізького апеляційного суду від 03 квітня 2019 року залишена без змін. 
Суд дійшов висновку про те, що, якщо позивач вважає, що при розгляді її справи про незаконне звільнення не перевірені будь-які обставини, зокрема, щодо існування на час її звільнення вакансій, які їй не було банком запропоновано, то це є підставою для оскарження судових рішень через неповноту з`ясування цих обставин, а не для звернення до суду з новим позовом щодо оспорювання незаконності звільнення та поновлення на роботі. Посилання позивача в даній справі на наявність вакантних посад на час її звільнення і факт її звільнення під час перебування в щорічній відпустці, не були підставою позову і предметом розгляду, та ґрунтувалися на неправильному розумінні позивачкою предмету і підстав позову, оскільки позивач посилалася на факти, які вже перевірялися судами різних інстанцій.
Таким чином, закриваючи провадження у справі, суд виходив з того, що судовими рішеннями в інших цивільних справах, які набрали законної сили, вже вирішено спір між цими сторонами з цих же підстав і про той же предмет позову.
Постановою Верховного Суду від 17 червня 2020 року ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 03 квітня 2019 року залишено без змін.
Колегія суддів критично ставиться до доводу скаржниці про те, що суд першої інстанції неправильно визначив відповідача у справі, зазначивши у своєму рішенні відповідачем «Верховний Суд» замість «Держава Україна», та не приймає його, оскільки ОСОБА_1 у своїй позовній заяві від 21 січня 2021 року (т.1, а.с. 1) та уточнених позовних заявах від 10 лютого 2021 року (т.1, а.с. 19), 22 червня 2021 року (т.1, а.с. 122) та від 19 липня 2021 року (т.1, а.с.157) зазначала відповідачем саме «Державу Україна в особі Верховного Суду», що і зазначив суд в оскаржуваному рішенні.
Згідно з ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. А відповідно до частини другої вказаної статті юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Ст.ст. 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.
Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можна оскаржити до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди під час розгляду конкретної справи, можна усунути лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). Зазначене узгоджується також із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2019 року у справі № 636/5534/15.
ОСОБА_1 не заявляла вимогу про визнання протиправними дій або бездіяльності суду під час розгляду справ № 755/18963/13-ц та № 335-2235/17, проте, скаржниця вважає таку протиправність підставою позову про відшкодування їй майнової та моральної шкоди, а отже, вирішення заявлених позовних вимог передбачатиме оцінку дій або бездіяльності суду, що є втручанням у здійснення правосуддя. Проте усі процесуальні порушення, що їх допустили суди під час розгляду конкретної справи, можна усунути лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. А оскарження дій судді під час здійснення правосуддя відбувається в іншому, визначеному спеціальним законом порядку.
Гарантії незалежності і недоторканності суддів як носіїв судової влади та самостійності судів як судових органів визначені Конституцією та законами України, зокрема і «Про судоустрій і статус суддів». Незалежність судової влади, її рівність із законодавчою та виконавчою є невід`ємними ознаками правової держави, в якій кожен повинен мати право на захист. Незалежність судів існує як конституційний принцип державного устрою.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 6 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
Так, зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
Доводи ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з посиланням на те, що прийняття одних доказів та відхилення інших без належного мотивування означає ігнорування справедливості, яка гарантується Конвенцією, суд вважає необґрунтованими, оскільки ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи,  а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються.
Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.
Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173,1174 ЦК України).
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність таких умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі зазначених норм.
Неправомірними діяннями органів державної влади є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів.
Статтями 12, 77, 79, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_1 не навела жодних фактичних обставин та не надала належних доказів, які б свідчили про заподіяння їй моральної шкоди, обґрунтування розміру такої шкоди та не зазначила, в чому полягала незаконність дій чи бездіяльність суду, що не пов`язані із здійсненням правосуддя.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність об`єктивних даних та достовірних доказів про визнання у встановленому законом порядку рішень судів, про які зазначала скаржниця у позові, незаконними, у зв`язку із чим, колегія суддів погоджується з тим, що визначені законом підстави для відшкодування ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальної і моральної шкоди, заявленої до стягнення, не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами.
Таким чином, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому, відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2022 року у цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 22 серпня 2022 року.

Головуючий:

Судді: