ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/11180/21                                                                                Суддя першої інстанції: Падій В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  21 червня 2022 року                                                                                            м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          головуючого судді                    - Пилипенко О.Є.  
          суддів                                        - Глущенко Я.Б. та Черпіцької Л.Т., 
          при секретарі                              - Ткаченко В.В., 
          за участю: 
          позивача:                               - ОСОБА_1 ,
          представника позивача:           - Поліщука С.М., 
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Чернігівської обласної державної адміністрації на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження,
В С Т А Н О В И Л А :
У вересні 2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом Чернігівської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Чернігівської обласної державної адміністрації від 02.06.2021 року №120-К, яким ОСОБА_1 звільнено з посади заступника голови Чернігівської обласної державної адміністрації за угодою сторін, з 02.06.2021 року;
- поновити ОСОБА_1 , з 03.06.2021 року, на посаді заступника голови Чернігівської обласної державної адміністрації;
- стягнути з Чернігівської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту фактичного поновлення на роботі;
- допустити до негайного виконання рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми за один місяць.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2022 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач - Чернігівська обласна державна адміністрація звернувся з апеляційною скаргою, в які просив скасувати рішення суду першої інстанції та винести нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2022 року  та 30 травня 2022 року було відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до апеляційного розгляду на 21 червня 2022 року на 10 год. 30 хв.
Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст.. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не погодили всі істотні умови угоди, а тому звільнення позивача на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України є протиправним, оскільки вчинене без відповідної згоди на це позивача, а тому позовна вимога про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Чернігівської обласної державної адміністрації від 02.06.2021 №120-К, яким ОСОБА_1 звільнено з посади заступника голови Чернігівської обласної державної адміністрації за угодою сторін, з 02.06.2021 року підлягає задоволенню за обґрунтованістю та вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідна.
Колегія суддів вважає вищевказаний висновок суду першої інстанції необґрунтованим, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 працював заступником  голови Чернігівської обласної державної адміністрації з 10.01.2020 року згідно розпорядження  від 09.01.2020 року №2-к, що підтверджується  копією трудової книжки, серії   НОМЕР_1 (а.с.26-36).
15.03.2021 року ОСОБА_1 подав заяву голові Чернігівської обласної державної адміністрації А. Коваленко з проханням звільнити його з посади заступника  голови Чернігівської обласної державної адміністрації  за угодою сторін. Вказана заява містить резолюцію голови Чернігівської обласної державної адміністрації А. Коваленко : до розпорядження після погодження з ОПУ (а.с. 153).          
Розпорядженням  голови Чернігівської обласної державної адміністрації А. Коваленко від 02.06.2021 року №120-к ОСОБА_1 02.06.2021 року звільнений  з посади заступника  голови Чернігівської обласної державної адміністрації  за угодою сторін згідно пункту 1 частини 1 статті  36 КЗпП України  (підстава: заява ОСОБА_1 від 15.03.2021 року, погодження Офісу Президента України від 24.03.2021 року №02-01/775 (а.с.141).           Вважаючи розпорядження відповідача протиправним, а своє звільнення таким, що відбулося з порушенням законодавчо визначеної процедури, ОСОБА_1  звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до   статті 43 Конституції України   кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Питання виконання покладених на голів місцевих адміністрацій та їх заступників службових обов`язків, припинення ними повноважень, права і обов`язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України від 09.04.1999 № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» (далі - Закон № 586-XIV; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з частиною другою статті 1 Закону №586-XIV виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.
Місцеві державні адміністрації очолюють голови відповідних місцевих державних адміністрацій (частина перша статті 8 Закону №586-XIV).
Повноваження голів місцевих державних адміністрацій закріплено у статті 39 Закону №586-XIV, пунктом 3 частини першої якої передбачено, що голови місцевих державних адміністрацій призначають на посади та звільняють з посад своїх заступників, керівників структурних підрозділів відповідно до статей 10 та 11 цього Закону.
У свою чергу стаття 10 Закону №586-XIV вказує, що перший заступник та заступники голів місцевих державних адміністрацій виконують обов`язки, визначені головами відповідних державних адміністрацій, і несуть персональну відповідальність за стан справ на дорученій їм ділянці роботи.
Перший заступник та заступники голови обласної, районної державної адміністрації призначаються на посаду головою відповідно обласної, районної державної адміністрації за погодженням з Кабінетом Міністрів України.
Отже у спірних правовідносинах стаття 10 Закону №586-XIV не визначає підстави звільнення позивача із займаної посади.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) .
Частиною 1 статті 3 Закону №889-VIII встановлено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Проте згідно пункту 9-1 частини 3 статті 3 Закону №889-VII дія цього Закону не поширюється на, зокрема, голів місцевих державних адміністрацій, їх перших заступників та заступників.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що оскільки на спірні правовідносини не поширюються норми спеціального законодавства, застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).          За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 частини 1 статті 36 КЗпП України).
Передбачена пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України) та з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України) тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме із цих підстав.
При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).
За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 814/2853/16, постанові від 19.07.2019 року у справі №452/1839/16.
Відповідно до матеріалів справи, підставою для прийняття оскаржуваного розпорядження  стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити його із займаної посади за угодою сторін (а.с.153).          Волевиявлення - це зовнішня об`єктивна форма виявлення волі особи. 
Так, як було встановлено судом першої інстанції та не спростовано матеріалами справи, необґрунтованими є посилання стосовно факту наявності психологічного тиску під час написання ним заяви на звільнення, адже дане твердження було перевірено судом першої інстанції та з`ясовано, що позивач власноручно написав заяву про звільнення з посади за угодою сторін і матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок вчинення на позивача тиску зі сторони голови Чернігівської обласної державної адміністрації.
Разом з тим, необґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо того, що заява ОСОБА_1 про звільнення із займаної посади за угодою сторін не містить волевиявлення (пропозиції) позивача, адже як було зазначено вище, волевиявлення ОСОБА_1 було викладено у письмовій формі шляхом написання заяви, поданої на ім`я голови Чернігівської ОДА, на переконання колегії суддів, така заява є свідченням усвідомлення позивачем наслідків подання останньої та власне потенційного звільнення.
Основною відмінністю між звільненням за угодою (або ж згодою) сторін та звільненням з ініціативи працівника є вираження бажання обох сторін одночасно у випадку угоди сторін та, відповідно, наявність бажання лише працівника у випадку припинення трудових відносин за його ініціативою.
Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. У свою чергу, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення, оскільки в даному випадку працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством, а роботодавець вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання.
Отже, законність припинення трудових відносин за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди працівника та роботодавця на таке звільнення.
Разом із тим, за пунктом 1 статті 36 КЗпП України безстроковий трудовий договір може бути припинено у будь-який строк, стосовно якого досягли домовленості працівник та роботодавець. Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для звільнення за власним бажанням двотижневий період.
При цьому, дату припинення трудових відносин за угодою сторін сторони (працівник і роботодавець) визначають за взаємною домовленістю.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» наголосив, що при досягненні домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це роботодавця і працівника (пункт 8).
У контексті зазначеного, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що від дати написання заяви - 15.03.2021 року по дату винесення спірного наказу - 02.06.2021 року позивачем не подавалось жодної заяви про відкликання попередньо поданої заяви про звільнення чи про анулювання попередньої домовленості щодо припинення договору за угодою сторін. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.
Щодо відсутності домовленості щодо дати припинення трудових відносин за угодою сторін сторони, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, відповідно до наявної заяви ОСОБА_1 останнім не було зазначено дати, з якої останнього повинно бути звільнено, разом з тим, форма заяви (волевиявлення) на припинення трудових відносин є довільною, з огляду на що у відповідача були відсутні підстави не приймати таку заяву з огляду на відсутність дати звільнення. 
Крім того, волевиявлення відповідача виявлена шляхом накладення резолюції керівника відповідача, проставленої на цій заяві «До розпорядження після погодження з ОПУ».
Відповідно до ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
У вказаній вище заяві від 15.03.2021 року є вказівка на подію, що має неминуче настати - після погодження з ОПУ, отже відповідачем дотримано вимоги КЗпП України в частині домовленості щодо строку, з якого договір повинен бути припиненим. Заперечень щодо вказаної дати припинення трудового договору з боку ОСОБА_1 матеріали справи не містять.
Згідно з п. 3 та 8 Указу Президента України №675/2006 «Про підготовку пропозицій та попередній розгляд кандидатур для призначення на посади та звільнення з посад керівників місцевих державних адміністрацій» пропозиції щодо погодження для призначення на посади та звільнення з посад першого заступника та заступника голів обласних, Севастопольської міської державних адміністрацій, а також першого заступника, заступника голови Київської міської державної адміністрації, повноваження яких стосуються сфери виконавчої влади, розглядаються згідно з пунктом 3 цього Порядку.          Пропозиції щодо кандидатур для призначення на посади голів районних державних адміністрацій попередньо розглядаються в Секретаріаті Президента України, в тому числі проводиться перевірка наявності, правильності оформлення документів та обов`язкова спеціальна перевірка відомостей, що подають кандидати на зайняття посад державних службовців, протягом сімнадцяти календарних днів. За наявності особливих обставин Глава Секретаріату Президента України може продовжити зазначений строк не більш як на один календарний місяць.
Про завершення попереднього розгляду кандидатур для призначення на посади голів районних державних адміністрацій Секретаріат Президента України доповідає Президентові України, про результати такого розгляду інформує Голову Ради міністрів Автономної Республіки Крим, голів обласних, Київської, Севастопольської міських державних адміністрацій.
Кандидатури на посади голів районних державних адміністрацій на розгляд Кабінету Міністрів України вносяться в установленому порядку у триденний строк з урахуванням результатів їх попереднього розгляду у Секретаріаті Президента України.
З вищевказаного вбачається, що відповідач, проставляючи резолюцію на заяві ОСОБА_1 не міг вказати конкретну дату, адже такому звільненню передує процедура погодження з Офісом Президента України, строк такого погодження не є фіксованим. 
Не заслуговують на увагу доводи позивача, щодо того, що звільнення відбулось без погодження Кабінету Міністрів України, оскільки у силу приписів норми частини 2  статті 10 Закону №586-XIV (дію попередньої редакції, якої відновлено у зв`язку з втратою чинності Законом України 2592-VI від 07.10.2010 року згідно із Законом України №763-VII від 23.02.2014, який набрав чинності 02.03.2014) перший заступник та заступники голови обласної, районної державної адміністрації призначаються на посаду головою відповідно обласної, районної державної адміністрації за погодженням з Кабінетом Міністрів України.
Отже лише призначення заступника голови обласної державної адміністрації здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.
Та обставина, що на веб-сайті Верховної Ради України стаття 10 Закону №586-XIV технічно не приведена у відповідність до Закону №763-VII, не є підставою застосовувати до спірних правовідносин іншу редакцію статті 10 Закону №586-XIV, аніж станом на 07.10.2010, відповідно до статті 2 Закону №763-VII.
З матеріалів справи та проаналізованих правових норм встановлено, що саме згідно з редакцією станом на 07.10.2010 статті 10 Закону №586-XIV і призначався позивач на посаду, оскільки  таке призначення погоджувалося Кабінетом Міністрів України (а.с. 168-169).
Отже, з 02.03.2014 року жодною нормою чинного законодавства України не передбачено необхідності обов`язкового погодження Кабінетом Міністрів України звільнення з посад першого заступника та заступників голови обласної, районної державної адміністрації.          З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулось у чіткій відповідності до норм чинного на час звільнення законодавства, а тому підстави для задоволення позову - відсутні, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Чернігівської обласної державної адміністрації - задовольнити, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2022 року - скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. 
Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -  
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Чернігівської обласної державної адміністрації - задовольнити.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2022 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                       О.Є.Пилипенко 

Суддя:                                                                                 Я.Б.Глущенко 

                                                                                                    Л.Т.Черпіцька              
   
Повний текст виготовлено 21 червня 2022 року.