ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/3023/21  Номер провадження 22-ц/814/1100/22	Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Абрамова П.С., Одринської Т.В., 
за участю секретаря Владімірова Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 2022 року (повний текст рішення складено 09 березня 2022 року) 

у справі за позовом  ОСОБА_1 до Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а також його зміни в частині підстави припинення трудового договору, дати звільнення, формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 

В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а також його зміни в частині підстави припинення трудового договору, дати звільнення, формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позову зазначено, що з 17 листопада 2015 року ОСОБА_1 перебував на посаді інженера з організації експлуатації та ремонту Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород». 13 жовтня 2021 року наказом начальника Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» № 92/к/тр «Про звільнення за прогул Дмитра Матвієнка» позивача було звільнено з 17 червня 2021 року за прогул без поважної причини, а саме відсутність на робочому місці 18 червня 2021 року. 
17 червня 2021 року начальник Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» повідомив про те, що позивач не буде продовжувати працювати у даній установі і йому необхідно написати відповідну заяву на звільнення. На виконання цієї вказівки він написав заяву на звільнення та того ж дня передав її керівництву. 18 червня 2021 року позивач був змушений звернутися на прийом до сімейного лікаря, котрий видав направлення на здачу аналізів та на консультацію до лікаря-травматолога. З 22 червня 2021 року до 25 червня 2021 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні, листок непрацездатності був переданий до бухгалтерії Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород». З 29 червня 2021 року по 21 липня 2021 року позивач перебував на лікуванні у травматологічному відділенні КНП «Миргородська лікарня інтенсивного лікування», а 30 липня 2021 відповідний листок непрацездатності був переданий до бухгалтерії Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород». З 22 липня 2021 року позивач на іншій роботі не працевлаштований. У подальшому 21 жовтня 2021 року у поштовому відділенні отримав рекомендований лист, у якому вказувалося на необхідності отримання трудової книжки та долучено копію наказу про звільнення. 
Зауважує, що оскаржуваний наказ є незаконним, так як 17 червня 2021 року трудової дисципліни не порушував. У звільненні позивача 17 червня 2021 року наказом від 13 жовтня 2021 року вбачає порушення строку накладення дисциплінарного стягнення. Окрім того, вважає порушеними строки звільнення, адже звільнення здійснене поза межами місячного строку з дня отримання рішення первинної профспілкової організації Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород». Вважає, що звільнення мало відбутися згідно його заяви, тобто за власним бажанням, ще 17 червня 2021 року. На підставі вищенаведеного позивач вбачає підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
У зв`язку з вищевказаним, ОСОБА_1 прохав суд визнати незаконним та скасувати наказ начальника Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» від 13 жовтня 2021 року №92/к/тр «Про звільнення за прогул Дмитра Матвієнка» і змінити підставу припинення трудового договору, дату звільнення, формулювання причини звільнення позивача з посади інженера з організації експлуатації та ремонту Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» наступним чином: «Звільнений за власним бажанням 17 червня 2021 року відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України»; стягнути з Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» на користь позивача суму середнього заробітку за увесь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 55634,86 грн та судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним наказ № 92/к/тр від 13 жовтня 2021 року начальника Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» в частині підстави припинення трудового договору та формулювання причин звільнення ОСОБА_1 . 
Змінено формулювання та підставу звільнення в наказі № 92/к/тр від 13 жовтня 2021 року, виклавши їх наступним чином: «звільнити ОСОБА_1 , інженера з організації експлуатації та ремонту МРЦ 17 червня 2021 року за власним бажанням відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України».
В задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зміни дати звільнення - відмовлено. 
Стягнуто з Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 908,00 грн.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг
Із рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 2022 року не погодилися ОСОБА_1 та Медичний реабілітаційний центр МВС України «Миргород», оскарживши його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 прохає суд скасувати рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 2022 року в частині відмови у задоволенні вимог позивача у частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зміни дати звільнення, ухваливши у цій частині нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнути з Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» на користь позивача понесені судові витрати.
В апеляційній скарзі Медичний реабілітаційний центр МВС України «Миргород» прохає суд рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 2022 року в частині підстави припинення трудового договору та формування причин звільнення ОСОБА_1 скасувати, відмовивши позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а також стягнути на користь відповідача понесені останнім судові витрати.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі
На думку позивача, місцевим судом при відмові у задоволенні частини позовних вимог було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; висновки, які викладені у рішенні суду не є відповідними обставинам справи, а також порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.
З урахуванням тієї обставини, що суд встановив дату звільнення з роботи позивача 17 червня 2021 року, то, на думку позивача, він має право на стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 18 червня 2021 року по 13 жовтня 2021 року включно.
Узагальнені доводи Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород», викладені в апеляційній скарзі
Відповідач вважає, що оскаржуване судове рішення є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.
В апеляційній скарзі зазначено, що заява на звільнення за власним бажанням позивача не містила в собі зазначення підстави неможливості продовжувати роботу та дати звільнення, що в свою чергу виключає можливість роботодавцю звільнити працівника до закінчення двотижневого строку.
Окрім того, звільнення позивача з 17 червня 2021 року за фактом дисциплінарного проступку, який відбувся 18 червня 2021 року, пов`язано із перебуванням ОСОБА_1 у трудових відносинах з відповідачем.
Узагальнені доводи особи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу 
Медичний реабілітаційний центр МВС України «Миргород» у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що останній 17 червня 2021 року написавши заяву на звільнення за власним бажанням без зазначення підстави неможливості продовжувати роботу та дати звільнення, на робоче місце не з`явився 18 червня 2021 року, що свідчить про факт прогулу та законність підстав його звільнення.
Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 прохав суд розгляд справи провести за його відсутності.
Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується розпискою про явку в Полтавський апеляційний суд на судове засідання о 10 год. 00 хв. 24 травня 2022 року, отриманою 03 травня 2022 року представником сторони.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, приходить до такого висновку.
Щодо розгляду справи без участі сторін
Частиною першою статті 182 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Окрім того, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина перша статті 372 ЦПК України).
Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання, що підтверджується розпискою про отримання повістки, а позивач просив розглядати справу без його участі, та враховуючи можливість розгляду апеляційних скарг за наявними у справі матеріалами, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. 
Встановлені обставини справи
З матеріалів справи вбачається, що згідно запису трудової книжки ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 , 02 вересня 2014 року позивача було прийнято на посаду робітника ремонтно-будівельної групи Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород», а 17 листопада 2015 року переведено на посаду інженера з організації експлуатації та ремонту (а.с. 13).
17 червня 2021 року ОСОБА_1 написав заяву на ім`я керівника Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород»: «Прошу звільнити мене за власним бажанням» (а.с. 87).
18 червня 2021 року ОСОБА_1 отримав направлення від сімейного лікаря комунального некомерційного підприємства «Миргородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Миргородської міської ради Полтавської області на планову консультацію до травматолога (а.с. 23).
18 червня 2021 року працівниками Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» було складено акт №1 «Про факт відсутності працівника на робочому місці», в якому зазначено, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці 18 червня 2021 року 8 год. 00 хв. (з 8 год. 00 хв. по 16 год. 30 хв.) без урахування обідньої перерви з 12 год. 00 хв. по 12 год. 30 хв. (а.с. 90), що також підтверджується табелем обліку використання робочого часу (а.с. 91-92).
З 22 червня 2021 року по 25 червня 2021 року ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні в комунальному некомерційному підприємстві «Миргородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Миргородської міської ради Полтавської області, що підтверджується листком непрацездатності, серії АЛА №213526 (а.с. 106).
З 29 червня 2021 року по 21 липня 2021 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному, амбулаторному лікуванні в комунальному некомерційному підприємстві «Миргородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Миргородської міської ради Полтавської області, що підтверджується листком непрацездатності, серії АЛА №650484 (а.с. 105).
22 липня 2021 року працівниками Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» було складено акт №2 «Про факт відсутності працівника на робочому місці», в якому зазначено, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці 22 липня 2021 року 8 год. 00 хв. (з 8 год. 00 хв. по 16 год. 30 хв.) без урахування обідньої перерви з 12 год. 00 хв. по 12 год. 30 хв. (а.с. 107).
23 липня 2021 року працівниками Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» було складено акт №3 «Про факт відсутності працівника на робочому місці», в якому зазначено, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці 23 липня 2021 року 8 год. 00 хв. (з 8 год. 00 хв. по 16 год. 30 хв.) без урахування обідньої перерви з 12 год. 00 хв. по 12 год. 30 хв. (а.с. 108).
23 липня 2021 року начальник Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» на адресу позивача направив повідомлення, у якому прохав останнього надати у найкоротші терміни письмове пояснення причини відсутності позивача на своєму робочому місці 18 червня 2021 року, 22 липня 2021 року та 23 липня 2021 року (а.с. 93-94). Дане повідомлення повернулося до адресата з підстав закінчення терміну зберігання (а.с. 95).
26 серпня 2021 року начальник Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» подав подання №33/9-552 до первинної профспілкової організації працівників Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» на отримання попередньої згоди на звільнення інженера з організації експлуатації та ремонту ОСОБА_1 (а.с. 54).
08 вересня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву голові первинної профспілкової організації працівників Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород», в якій прохав розгляд питання щодо його звільнення провести за його відсутності. Також позивач надав пояснення, у яких вказав про написану ним заяву на звільнення за власним бажанням та погіршення його стану здоров`я, у зв`язку з чим він перебував на тривалому лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності, котрі ним були здані до бухгалтерії роботодавця (а.с. 53). 
09 вересня 2021 року первинною профспілковою організацією працівників Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» було винесено рішення №8 щодо отримання попередньої згоди на звільнення, у якому вказано про неможливість прийняття рішення щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з недостатністю наданих документів за для об`єктивного вирішення даного питання (а.с. 54-55). Про дане рішення позивача було повідомлено (а.с. 56).
13 жовтня 2021 року Медичним реабілітаційним центром МВС України «Миргород» було видано наказ №92/к/тр «Про звільнення за прогул Д. Матвієнка», у якому зазначено, що у зв`язку із відсутністю на робочому місці 18 червня 2021 року ОСОБА_1 , останнього наказано звільнити з 17 червня 2021 року за прогул без поважної причини (пункт четвертий статті 40 КЗпП України) та зобов`язано бухгалтерію виплатити компенсацію при звільненні за 29 календарних днів щорічної відпустки (а.с. 19).
21 жовтня 2021 року ОСОБА_1 отримав повідомлення від Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» від 13 жовтня 2021 року №33/9-658 про необхідність отримання трудової книжки, в якому зазначено, що у зв`язку із звільненням позивача йому потрібно отримати свою трудову книжку у роботодавця. Окрім того, повідомлено, що з дня відправлення повідомлення роботодавець не несе відповідальності за затримку видачі трудової книжки (а.с. 57-58).
Позиція апеляційного суду
Щодо підстави звільнення
Згідно пункту 4 статті 36 КЗпП України однією із підстав припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи працівника (статті 38, 39 цього Кодексу).
Згідно статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
З вищевказаної норми права вбачається, що працівник, подавши заяву про звільнення за власним бажанням, за загальним правилом має попередити про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, тобто нормами трудового законодавства передбачено обов`язок працівника після подання даної заяви відпрацювати на робочому місці ще два тижні. Виняток із загального правила становить неможливістю працівником продовжувати виконувану роботу із поважних причин.
З матеріалів справи вбачається, що 17 червня 2021 року ОСОБА_1 написав заяву на ім`я керівника Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород»: «Прошу звільнити мене за власним бажанням». З аналізу даної заяви вбачається, що позивачем не вказані підстави неможливості продовжувати виконувану ним роботу, а також відсутня дата, з якої він прохав його звільнити, що свідчить про його обов`язок продовжити виконувати трудову діяльність протягом двох тижнів.
ОСОБА_1 на робоче місце 18 червня 2021 року не з`явився, що не заперечується сторонами та підтверджується актом Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» №1 від 18 червня 2021 року «Про факт відсутності працівника на робочому місці», в якому зазначено, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці 18 червня 2021 року 8 год. 00 хв. (з 8 год. 00 хв. по 16 год. 30 хв.) без урахування обідньої перерви з 12 год. 00 хв. по 12 год. 30 хв., а також табелем обліку використання робочого часу.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач 18 червня 2021 року (п`ятниця) перебував у медичній установі, що підтверджується медичною документацією, з якої вбачається, що працівник отримавши направлення від сімейного лікаря комунального некомерційного підприємства «Миргородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Миргородської міської ради Полтавської області на планову консультацію до травматолога, у той же день отримав консультативний висновок від лікаря вузької спеціалізації (а.с. 24).
Окрім того, ОСОБА_1 тривалий час перебував на лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності, а саме: з 22 червня 2021 року по 25 червня 2021 року ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні в комунальному некомерційному підприємстві «Миргородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Миргородської міської ради Полтавської області, що підтверджується листком непрацездатності, серії АЛА №213526 (а.с. 106); з 29 червня 2021 року по 21 липня 2021 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному, амбулаторному лікуванні в комунальному некомерційному підприємстві «Миргородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Миргородської міської ради Полтавської області, що підтверджується листком непрацездатності, серії АЛА №650484 (а.с. 105).
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вищезазначене свідчить про наявність у позивача захворювання, яке призвело до тривалої непрацездатності.
У постанові Верховного Суду від 06 квітня 2022 року по справі №161/2782/20 зазначено, що відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.
Отже, місцевий суд дійшов до правильного висновку, що звернення до медичного закладу за медичною допомогою є поважною причиною невиходу на роботу, окрім того, сторонами не заперечується факт повідомлення позивачем засобами телефонного зв`язку роботодавця про його відсутність на робочому місці у зв`язку із станом здоров`я.
З матеріалів справи вбачається, що 13 жовтня 2021 року Медичним реабілітаційним центром МВС України «Миргород» було видано наказ №92/к/тр «Про звільнення за прогул Д. Матвієнка», у якому зазначено, що у зв`язку із відсутністю на робочому місці 18 червня 2021 року ОСОБА_1 , останнього наказано звільнити з 17 червня 2021 року за прогул без поважної причини (пункт четвертий статті 40 КЗпП України) та зобов`язано бухгалтерію виплатити компенсацію при звільненні за 29 календарних днів щорічної відпустки.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 3 роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).
Процедура звільнення за прогул передбачає врахування не лише загальних правил звільнення працівників (частина перша статті 47, стаття 116 КЗпП України), але й порядку звільнення працівників з ініціативи роботодавця (частина третя статті 40, стаття 43 КЗпП України), а також строків застосування, правил та порядку накладання і оголошення дисциплінарних стягнень (статті 147-149 КЗпП України).
Таким чином, звільнення працівника за прогул передбачає здійснення низки послідовних дій, які можна розділити на декілька етапів. Зокрема, роботодавець має: 1) встановити та зафіксувати факт відсутності працівника на роботі, 2) з`ясувати причини відсутності працівника на роботі, 3) оформити звільнення працівника, який допустив прогул без поважних причин.
У частині першій статті 147 КЗпП України зазначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.
Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Натомість з матеріалів справи вбачається, що факт прогулу працівника було зафіксовано роботодавцем актом №1 від 18 червня 2021 року «Про факт відсутності працівника на робочому місці», що свідчить про обізнаність відповідача про вчинення прогулу позивачем саме 18 червня 2021 року. 
Разом з тим, за даним фактом позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності поза межами строків встановленими трудовим законодавством, тобто пізніше одного місяця з дня його виявлення, а саме 13 жовтня 2021 року, що свідчить про порушення Медичним реабілітаційним центром МВС України «Миргород» порядку звільнення ОСОБА_1 за частиною четвертою статті 40 КЗпП України.
Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства (пункт перший статті 43 КЗпП України).
Окрім того, за результатами звернення керівника реабілітаційного центру 09 вересня 2021 року первинною профспілковою організацією працівників Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» було винесено рішення №8 щодо отримання попередньої згоди на звільнення, у якому вказано про неможливість прийняття рішення щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з недостатністю наданих документів за для об`єктивного вирішення даного питання. 
Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).
Роботодавець має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) (частини сьома, восьма статті 43 КЗпП України).
З матеріалів справи вбачається, що виборний орган первинної профспілкової організації 09 вересня 2021 року не надав згоди на звільнення працівника, обґрунтувавши своє рішення неможливістю прийняття рішення щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з недостатністю наданих документів за для об`єктивного вирішення даного питання. Разом з тим, роботодавець не врахувавши позицію профспілкової організації з порушенням місячного строку звільнив працівника.
Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що сукупність вказаних обставин дають підстави для визнання незаконним звільнення позивача за пунктом четвертим статті 40 КЗпП України.
Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
Враховуючи позовні вимоги працівника та небажання сторін продовжувати трудові відносини, а також незаконність звільнення позивача на підставі пункту четвертого статті 40 КЗпП України та невирішення роботодавцем питання звільнення працівника за поданою ним заявою про звільнення за власним бажанням, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду про зміну в частині підстави припинення трудового договору та формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , зокрема вказавши, що ОСОБА_1 звільнений за власної ініціативи у відповідності до частини першої статті 38 КЗпП України.
Щодо дати звільнення
З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 прохав суд змінити підставу та дату припинення трудового договору, вказавши: «Звільнений за власним бажанням 17 червня 2021 року відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України».
Частиною шостою статті 367 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Враховуючи, що позивачем у позовній заяві заявлені позовні вимоги щодо зміни дати припинення трудового законодавства, то колегія суддів вважає за потрібне з цього питання зазначити наступне.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (частина перша статті 116 КЗпП України).
Перевіряючи законність оскаржуваного наказу від 13 жовтня 2021 року № 92/к/тр, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи з 17 червня 2021 року, суд першої інстанції не врахував, що за змістом статті 47 КЗпП України, яка передбачає обов`язок роботодавця видати працівнику трудову книжку у день звільнення, та статті 116 КЗпП України, яка встановлює обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником у день звільнення, останнім робочим днем є день звільнення.
Отже, працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише у день видання наказу роботодавця, або у будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення.
Аналогічний висновок, зроблений Верховним Судом в постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 307/3549/16-ц, Верховним Судом в постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 522/12027/16-ц, Верховним Судом в постанові від 16 грудня 2020 року у справі №127/32612/18.
Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Окрім того, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявні листки непрацездатності, оформлені на ім`я позивача в період часу з 22 червня 2021 року по 25 червня 2021 року та з 29 червня 2021 року по 21 липня 2021 року, які були подані до суду першої інстанції відповідачем із відмітками останнього.
Також відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що 13 жовтня 2021 року на адресу позивача був направлений лист про необхідність отримання працівником своєї трудової книжки у роботодавця та зазначено про проведення повного розрахунку.
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого суду щодо наявності умов для зміни підстави припинення трудового договору, що відповідно виключає можливість звільнення позивача останнім днем перед прогулом, наявність листків непрацездатності у роботодавця, що оформлені у спірний період та містять відмітки останнього та правову позицію, викладену Верховним Судом, колегія суддів вважає, що необхідно змінити дату звільнення з 17 червня 2021 року на 13 жовтня 2021 року (дата видання наказу).
Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку
З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач прохав стягнути з Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» суму середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку за період з 18 червня 2021 року по 13 жовтня 2021 року включно у розмірі 55634,86 грн.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Враховуючи, що колегія суддів дійшла до висновку про необхідність зміни дати звільнення з 17 червня 2021 року на 13 жовтня 2021 року, то, відповідно, у позивача відсутні правові підстави для стягнення з Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» суми середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку за період з 18 червня 2021 року по 13 жовтня 2021 року включно у розмірі 55634,86 грн.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що вимога про стягнення середнього заробітку із інших підстав - не заявлялася. 
Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг
Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту другого частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до переконання про необхідність скасування рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 2022 року у частині зміни дати звільнення з роботи та часткового задоволення позовних вимог у цій частині, шляхом зміни дати звільнення ОСОБА_1 з посади інженера з організації експлуатації та ремонту Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород», зазначеної у наказі від 13 жовтня 2021 року №92/к/тр із 17 червня 2021 року на 13 жовтня 2021 року. 
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 2022 року у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 2022 року слід залишити без змін
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.
Враховуючи, що  ОСОБА_1 сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги за одну позовну вимогу в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і дана вимога не була задоволена судом, а лише судом апеляційної інстанції була змінена підстава відмови, шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, то, відповідно, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 2022 року у частині зміни дати звільнення з роботи - скасувати.

Позовні вимоги  ОСОБА_1 до Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» в частині зміни дати звільнення з роботи - задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади інженера з організації експлуатації та ремонту Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород», зазначену у наказі від 13 жовтня 2021 року №92/к/тр, із 17 червня 2021 року на 13 жовтня 2021 року.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 2022 року у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 травня 2022 року.

Головуючий                                                                В.П. Пікуль 

Судді                                                                        П.С. Абрамов 

                                                                               Т.В. Одринська