ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року	Львів	Справа № 380/17348/21 пров. № А/857/5553/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Шевчук С.М., Іщук Л.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року (ухвалене головуючою-суддею Потабенко В.А. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про стягнення коштів,
                                                    в с т а н о в и в :
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з військової частини НОМЕР_2 (далі - в/ч НОМЕР_2, відповідач) на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.08.2018 до 25.08.2021 у розмірі 83513 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.12.2021 позовні вимоги були задоволені повністю. Вирішено стягнути з в/ч НОМЕР_2 на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в розмірі 330036,12 грн. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в/ч НОМЕР_2 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у спірних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування положень ст.117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього заробітку.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою частково задовольнити позовні вимоги, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що позивач до 21.08.2018 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_2.
Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_2 від 21.08.2018 прапорщика ОСОБА_1 , начальника обслуги обслуговування та ремонту взводу технічного забезпечення ремонтно-технічної роти частини, звільненого наказом командира частини (по особовому складу) №42-РС від 20.08.2018 у запас за п.п. «б» п.2 (за станом здоров`я) ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII  від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII), з правом носіння військової форми одягу та направлено для зарахування на військовий облік до Стрийського ОМВК Львівської області.
З 21.08.2018 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2020 по справі №1.380.2019.006954 визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з січня 2016 року по лютий 2018 року та зобов`язано в/ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року.
На виконання вказаного рішення суду військова частина здійснила нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у розмірі 30046,63 грн.
У подальшому, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 по справі №380/12502/20 визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення з врахуванням базового місяця січень 2008 року у період з січня 2016 року по лютий 2018 року ОСОБА_1 та зобов`язано в/ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за вказаний період, з урахуванням базового місяця січень 2008 року відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 (далі - Порядок №1078), та здійснити виплату з урахуванням виплаченої суми.
На виконання даного судового рішення 25.08.2021 відповідачем було нараховано 53378,60 грн та виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 52774, 92 грн.
Вважаючи, про наявність права на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних йому сум, а тому виходячи з принципу пропорційності, суд вважав належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 330036,12 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Проте, колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, до яких суд прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 по справі №910/4518/16, за змістом положень статей 94, 116, 117 КЗпП України, статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Як видно з матеріалів справи виплата індексації грошового забезпечення була здійснена відповідачем 25.08.2021.
Таким чином, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин положень статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №826/15235/16, від 03.09.2020 по справі №120/579/19-а.
Апелянт вказує на той факт, що індексація грошового забезпечення входить до складу грошового забезпечення. На його думку, затримка виплати індексації не тягне за собою відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України. З приводу цього колегія суддів виходить з наступного.
У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 у справі №9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Верховний Суд у постанові від 19.07.2019 по справі №240/4911/18 вказав, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Аналізуючи наведене, колегія суддів зазначає, що індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення. Відтак, є "належною звільненому працівнику сумою" в розумінні статті 117 КЗпП України.
З огляду на це, колегія суддів не приймає доводи апелянта, що позивач не може покликатися на несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, як на підставу стягнення середнього заробітку. 
Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).
Абзацом 3 пункту 3 Порядку №100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Пунктом 4 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження, згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема одноразові та компенсаційні виплати.
Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Згідно пункту 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як встановлено судом, зі списків особового складу частини позивача виключено 21.08.2018, а остаточний розрахунок проведено 25.08.2021.
Відтак, період з 21.08.2018 по 25.08.2021 є періодом, за який відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який становить 1098 календарних дні.
Відповідно до довідки про грошове забезпечення, виданої в/ч НОМЕР_2, грошове забезпечення позивача за останні два календарних місяця, що передували звільненню зі служби, становило : у червні 2018 року - 9904,60 грн; у липні 2018 - 9904,60 грн.
Число календарних днів у червні 2018 року - 30 днів, у липні 2018 року - 31 день. Середньоденне грошове забезпечення становить 324,74 грн ((9904,60 + 9904,60) : (30 + 31) = 324,74).
Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача за період з 22.08.2018 по 24.08.2021 включно відповідно до норм ст.117 КЗпП України становить 356564,52 грн (324,74 * 1098), де : 1098 - кількість календарних днів за період з 22.08.2018 по 24.08.2021 включно.
Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 52774,92 грн / 356564,52 грн = 0,15.
Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню становить 53484,68 грн (324,74*0,15*1098).
Таким чином, з урахуванням принципу співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що стягненню з відповідача підлягає середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку в розмірі 53484,68 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми із середнім заробітком позивача.
Колегія суддів зазначає, що Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду було прийнято постанову від 30.11.2020 по справі №480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок : «Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми».
Таким чином, у разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності і цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 по справі №480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
При вирішенні даної справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не в повній мірі застосував принцип співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості та дії відповідача щодо її виплати тощо.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що із врахуванням вищевикладеного позовні підлягають частковому задоволенню, а сума, яка підлягає відшкодуванню становитиме 53484,68 грн.
Суд першої інстанції не взяв до уваги наведеного вище та дійшов помилкового висновку щодо необхідності стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 330036,12 грн.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
За наведених обставин, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,
                                                  п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року по справі №380/17348/21 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про стягнення коштів задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3; місцезнаходження: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (Реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 53484 (п`ятдесят три тисячі чотириста вісімдесят чотири) гривні 68 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Л. П. Іщук