П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 червня 2022 р.	м. Одеса	Справа № 400/6034/21	

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
м. Миколаїв;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
29.11.2021 року;
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.
          
                 П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді - Єщенка О.В.
                           суддів                      - Крусяна А.В.
                                                            - Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у в зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року;
зобов`язати Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року.
В обґрунтування позову зазначено, що в жовтні 2020 року на виконання судового рішення, яке набрало законної сили в іншій справі, Миколаївським зональним відділом Військової служби правопорядку виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року. Проте, при нарахуванні індексації Відділом не виплачено суми компенсації за порушення строків розрахунку, такі дії органом пенсійного фонду не вчинено і на відповідне звернення позивача. З огляду на те, що відповідачем не виконано обов`язок, передбачений ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із затримкою його виплати не здійснило, позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено.
Суд визнав протиправною бездіяльність Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року.
Зобов`язав Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року.
Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої ст. 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи, організації всіх форм власності і господарювання застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
В апеляційній скарзі Миколаївський зональний відділ військової служби правопорядку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки приписам ст.ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і помилково не враховано, що основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати саме нарахованих доходів.
Посилаючись на те, що Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не передбачено здійснення компенсаційних виплат у зв`язку із порушенням строків нарахування грошового забезпечення, а також, акцентуючи увагу на тому, що виплата позивачу індексації грошового забезпечення була поставлена в залежність від фінансової можливості органу і сума компенсаційних виплат фактично перевищить суму нарахованої індексації, апелянт вказує на необґрунтованість позовних вимог та відсутність у суду першої інстанції правових підстав для їх задоволення.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 з 01.12.2005 року по 15.04.2020 року проходив військову службу за контрактом в Миколаївському зональному відділі Військової служби правопорядку.
Наказом начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України від 15.04.2020 року №50, за підпунктом "а" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку контракту), ОСОБА_1 звільнено з військової служби.
Наказом начальника Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку від 23.06.2020 року №121 позивача з 08.07.2020 року виключено зі списків особового складу Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року по справі №400/2505/20 зобов`язано Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно з урахуванням базового місяця - червень 2013 року.
На виконання вказаного судового рішення відповідачем 26.10.2020 року нараховано та виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року в сумі 41350,99 грн.
Керуючись положеннями Закону №2050-ІІІ та Порядком №159 і у зв`язку із порушенням встановлених строків виплати індексації грошового забезпечення, 12.07.2021 року позивач звернувся до Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку із заявою, в якій просив нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів.
Розглянувши заяву, Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку відмовив у задоволенні вказаних вимог, про що повідомив позивача у листі від 26.07.2021 року за №802/1844/юк.
Як на підставу для залишення вимог заявника без задоволення, відповідач послався на те, що відповідно до положень ст.ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсації підлягають лише нараховані доходи.
Також, відповідач визначив, що Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не передбачено здійснення компенсаційних виплат у зв`язку із порушенням строків нарахування грошового забезпечення.
Не погоджуючись з відмовою Відділу у виплаті компенсації несвоєчасно одержаного доходу (індексації), посилаючись на допущення протиправної бездіяльності, позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому ставиться питання про зобов`язання відповідача вчинити відповідні дії в судовому порядку.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
У ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Вказані положення ч. 3 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII кореспондуються із приписами ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-ХІІ, згідно яких індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Статтею 15 Закону України від 03.07.1991 року №1282-ХІІ передбачено, що за порушення законодавства про індексацію грошових доходів населення винні особи притягаються до відповідальності відповідно до закону.
Так, за правилами ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно із ст. 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі заробітна плата (грошове забезпечення).
За правилами ст.ст. 3, 4 Закону України від 19.10.2000 року №2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Вказані правила Закону України від 19.10.2000 року №2050-III кореспондуються із положеннями Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159.
Аналіз наведених норм законодавства показав, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі грошове забезпечення, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.
Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).
Компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування, тобто, чи самим підприємством, установою чи організацією добровільно або на виконання судового рішення.
При цьому, використане у ст. 3 Закону України від 19.10.2000 року №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст.ст. 1-3 вказаного Закону дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 11 липня 2017 року у справі №21-2003а16, Верховного Суду від 22 червня 2018 року у справі №810/1092/17 та від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17, від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19 та, з огляду на подібність правовідносин, відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає застосуванню у даній справі.
Зазначене свідчить про правильність висновків суду першої інстанції стосовно обґрунтованості позовних позивача в частині допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо компенсації втрати частини доходу та наявність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень провести такі виплати в судовому порядку.
Відповідно до положень ст.ст. 1, 2 Закону України від 19.10.2000 року №2050-III порушення строків виплати грошового забезпечення є підставою для компенсації власником втрати частини доходів.
Не знаходять свого обґрунтованого підтвердження і доводи апелянта про те, що сума компенсації перевищить розмір грошового забезпечення, несвоєчасно виплачений позивачу. Як свідчать обставини справи, на момент виникнення спірних правовідносин та вирішення спору, суми компенсації не є нарахованими позивачу.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

         Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко  
         
         Судді:                                                                                        А.В. Крусян  
                                                                                                             
                                                                                                            О.В. Яковлєв