ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

26 травня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 804/3515/15	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Головко О.В. (доповідач),
                               суддів:  Ясенової Т.І., Суховарова А.В.,     
  
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року (суддя Тулянцева І.В., повний текст рішення складений 25.11.2021) в адміністративній справі
за позовом  ОСОБА_1  
до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Управління державної автомобільної інспекції Головного управління  Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку,-
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1  у березні 2015 року звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 16.01.2015 № 48 о/с в частині звільнення позивача з посади старшого інспектора сектора адміністративної практики відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування           м. Дніпропетровська;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 10.02.2015 № 46 о/с в частині звільнення позивача з посади старшого інспектора сектора адміністративної практики відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування м. Дніпропетровська;
- поновити позивача на службі на посаді старшого інспектора адміністративної практики відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування м. Дніпропетровська Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (або на іншій рівнозначній посаді) у штаті Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з 11.02.2015; 
- стягнути з Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 11.02.2015 о день поновлення на роботі;
- стягнути солідарно з Міністерства внутрішніх справ України та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60000,00 грн. 
Рішенням  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 16.01.2015 по особовому складу за № 48 о/с в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 (М-093946) з посади старшого інспектора сектора адміністративної практики відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування м. Дніпропетровська. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 10.02.2015 по особовому складу за № 46 о/с в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 (М-093946) з посади старшого інспектора сектора адміністративної практики відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування м. Дніпропетровська. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора адміністративної практики відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Дніпропетровська Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області з 11.02.2015 року. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (вул. Троїцька, буд.20-а, м. Дніпро, 49101, код ЄДРПОУ 08592141) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 11.02.2015 по 15.11.2021 (за 1700 днів) у розмірі 364650,00 грн. без врахування податків і зборів. В іншій частині позовних вимог  відмовлено.  
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачі подали апеляційні скарги, в яких просять його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційні скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. 
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що позивач з березня 1997 року проходив службу в органах внутрішніх справ України.
Наказом МВС України від 16.01.2015 року № 48 о/с «По особовому складу», відповідно до вимог пункту 10 частини 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади» та пунктів 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ майора міліції, старшого інспектора сектора адміністративної практики відділу ДАІ з обслуговування м. Дніпропетровськ ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.
Наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 10.02.2015 № 46 о/с «Щодо особового складу» позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, з 10 лютого 2015 року.
Позивач вважає вказані накази протиправними, такими, що суперечать чинному законодавству та підлягають скасуванню, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає, що правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені Законом України «Про очищення влади» від 16  вересня 2014 року № 1682-VII (набрав чинності 16 жовтня 2014 року).
Згідно з приписами ч. 1 ст. 1 вказаного Закону у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Частиною 2 статті 1 Закону встановлено, що очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (частина третя статті 1 Закону).
                              Статтею 2 Закону України «Про очищення влади» передбачено перелік посад щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). Відповідно до пункту шостого частини першої даної статті заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.
Пунктом 10 частини 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади» визначено, що Заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» від 29 січня 2014 року № 737-VII, Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21 лютого 2014 року № 743-VII.                              
Відповідно до п. 2  Прикінцевих та перехідних положень Закону впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;              2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», у порядку та строки, визначені цим Законом.
Судом встановлено, що заходи з очищення влади (люстрації) до ОСОБА_1 застосовані без проведення будь-якої перевірки на підставі відомостей, наявних в особовій справі щодо зайняття останнім з березня 2013 року по листопад 2014 року посади старшого інспектора адміністративної практики відділу ДАІ Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області, в період з 04.11.2014 по 10.02.2015 – старшого інспектора сектору адміністративної практики відділу ДАІ з обслуговування м. Дніпропетровськ ГУ МВС України в Дніпропетровській області. 
Служба на вказаній посаді у відповідний період, за висновками відповідачів, є достатньою для застосування заборон на підставі критеріїв, визначених статтею 3 Закону України «Про очищення влади».
Проте суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави 
Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та законами України.
У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Також статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, який набрав чинності з 11 вересня 1997 року, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, взявши на себе зобов`язання поважати права людини. 
Згідно зі статтею 1 цього Закону Україна повністю визнає на своїй території дію  статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини  приймати  від  будь-якої особи, неурядової організації або групи  осіб  заяви  на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення  Україною  прав,  викладених  у  Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо  визнання  обов`язковою  і  без  укладення  спеціальної угоди юрисдикцію  Європейського  суду  з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Аналіз положень пункту 8 частини першої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» дає можливість дійти висновку, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується з самим лише фактом зайняття сукупно не менше одного року в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посад, зокрема, передбачених пунктом 8 частини першої статті 3 цього Закону, незалежно від того чи сприяла особа своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини.
Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
Застосовані до позивача обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.
Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала. Верховенство права означає врахування судами тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини як мінімальних стандартів демократичного суспільства.
Європейським судом з прав людини 17 жовтня 2019 року прийнято рішення у справі «Полях та інші проти України», яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону України «Про очищення влади».
ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України» зазначив, що без встановлення зв`язку між указаними особами та узурпацією влади неможливо дійти висновку, що було досягнуто легітимної мети Закону  України «Про очищення влади» - недопущення до участі в управлінні державними справами саме осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Отже, не можливо і дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав позивача - з іншого.
Таким чином заборона перебування на зазначених у Законі України «Про очищення влади» посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність меті й принципам Закону, визначеним у частині другій статті 1 цього Закону.
Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до позивача щодо легітимної мети очищення влади, якої прагнули досягти органи державної влади, колегія суддів вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві.
Таким чином, оскаржувані накази не відповідають критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесені непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 817/3431/14 та від 18 червня 2020 року у справі № 809/3977/14. Так, Верховний Суд  дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на десять років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацію влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.
Враховуючи сукупність викладених обставин, колегія суддів доходить висновку про протиправність оскаржуваних наказів та необхідність їх скасування, як таких, що суперечать чинному національному законодавству та принципам міжнародного права з прав людини.
Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Отже, судом першої інстанції вірно визначено спосіб поновлення порушеного права ОСОБА_1 .
При цьому апелянтами не доведено, що на час ухвалення судового рішення до ЄДРПОУ було внесено запис про ліквідацію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, з якого стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Крім того, навіть якщо судом стягнуто відповідну суму з неналежного суб`єкта публічних правовідносин, така обставина не може слугувати підставою для скасування рішення суду, адже у суспільних правовідносинах функції та повноваження Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області переходять до правонаступника і відповідне питання може бути вирішено на стадії виконання судового рішення, зокрема шляхом заміни боржника.  
Доводи  апелянтів, що невизначеність у питанні чи відповідають окремі положення Закону України «Про очищення влади» нормам Конституції України унеможливлює розгляд даної адміністративної справи до вирішення справи, що перебуває на розгляді Конституційного Суду  України, колегія суддів знаходить необґрунтованими, адже відповідно до приписів статті 6 КАС України  суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування судового рішення відсутні.
          Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -
п о с т а н о в и в :
                              Апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року в адміністративній справі № 804/3515/15 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з 26 травня 2022 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених статтею 328 КАС України.
                              Повна постанова складена 26 травня 2022 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров