Ухвала
Іменем України
26 квітня 2022 року
м. Київ
Провадження № 51- 1182 ск 22
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
 
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 січня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12015030110001227 щодо ОСОБА_4 , 
встановив:
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня  2021 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у                            с. Сереховичі Старовижівського району Волинської області, зареєстрований по АДРЕСА_1 , проживає по   АДРЕСА_2 , раніше судимого, останній раз вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2015 року за ч. 2    ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України із застосуванням                   ст. ст. 70, 71 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі та штрафу у розмірі 1000 гривень, 04 вересня 2018 року відбув покарання у виді позбавлення волі, 23 квітня 2021 року сплатив штраф,
засуджено за:
- п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України на 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності; 
- ч. 4 ст. 187 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 остаточно призначено покарання 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності.
На підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за попереднім вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2015 року більш суворим за новим вироком, остаточно  ОСОБА_4 визначено покарання 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності.
Зараховано ОСОБА_4 у строк покарання остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, повністю відбуте ним покарання у виді позбавлення волі за вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2015 року.
Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили залишено попередній у вигляді тримання під вартою.
Строк відбуття покарання ОСОБА_4 ухвалено рахувати з дня постановлення вироку – 17 червня 2021 року, зарахувавши на підставі ч. 5  ст. 72 КК України в строк покарання термін його попереднього ув`язнення з 07 жовтня 2015 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 та ухвалено стягнути на його користь з ОСОБА_4 500 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди і 5790 гривень матеріальної шкоди. 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні. 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 20 січня 2022 року цей вирок залишений без зміни.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він  30 вересня 2015 року, приблизно о 16 годині, керуючись метою умисного протиправного заподіяння смерті знайомій ОСОБА_6 та заволодіння її майном, з корисливих мотивів, з метою неповернення останній боргу в сумі  300 гривень, за взяті для реалізації                           3 футболки, вартістю 100 гривень кожна, та з метою в подальшому заволодіння особистими речами потерпілої, шляхом обману, заманив її у безлюдне місце – лісосмугу, що в кінці АДРЕСА_3 , де вчинив раптовий напад на останню, поєднаний із насильством, яке виразилося у нанесенні не менше 4 ударів по тілу ОСОБА_6 , при цьому, застосував предмет з колючо-ріжучими властивостями, заподіявши їй тілесні ушкодження у вигляді множинних колото-різаних ран, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала смерть ОСОБА_6 .
Усунувши перешкоду доступу до матеріальних цінностей ОСОБА_6 , шляхом вбивства останньої, ОСОБА_4 заволодів належними їй мобільним телефоном марки «LENOVO-S820, вартістю 2000 гривень, з двома сім-картками, вартістю 15 гривень кожна та ключами від квартири, де проживала потерпіла по АДРЕСА_4 та в подальшому, керуючись продовжуваним умислом на заволодіння майна, проник у вищезазначену квартиру, звідки викрав нетбук марки «Аcer Acpire One 722-C6Ckk», с/н LUSFTOC07521617DA93400 із зарядним пристроєм, вартістю 3475 гривень, а всього заволодів майном ОСОБА_6 , з врахуванням неповернутого боргу, на загальну суму 5790 гривень.   
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд 
у суді апеляційної інстанції.  На обґрунтування своїх вимог прокурор вказує на те, що апеляційним судом, в порушення вимог ст. 419 КПК України належним чином не наведено мотиви спростування доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості. Зазначає, що поза увагою суду залишився мотив злочину, належним чином не враховано наслідки вчинення засудженим особливо тяжкого злочину, спосіб вчинення інкримінованих правопорушень, також не повною мірою взято до уваги дані про особу ОСОБА_4 , який вину не визнав, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, крім того, не в повній мірі враховано судом позицію потерпілого, і обставини у кримінальному провадженні вказують на необхідність застосування до ОСОБА_4 максимального покарання, яке передбачено санкцією частини 2 статті 115 КК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для її задоволення. 
У касаційній скарзі прокурор не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій засудженого. Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі          ОСОБА_4 внаслідок м`якості. Проте, його доводи колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.
Частиною 2 ст. 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. 
Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до частини 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч 
і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, згідно з указаними нормами закону врахував ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_4 злочинів, які згідно з нормами ст. 12 КК України є особливо тяжкими, конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень, які посягають на життя людини, яке серед інших соціальних благ відповідно до ст. 3 Конституції України, є найвищою соціальною цінністю, що свідчить про високу суспільну небезпеку скоєного, наслідки злочинних дій, які є невідворотними та полягають у позбавленні життя молодої людини, корисливий мотив, те, що з метою неповернення незначної грошової суми вбив дівчину, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин. Враховано судом і дані про особу винного, зокрема, його характеристики: негативну дільничного інспектора, посередню за місцем проживання, відомості про попередні судимості, а також думку потерпілого ОСОБА_5 , та призначив ОСОБА_4 покарання, ближче до максимальної санкції, передбаченої п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на певний строк, визначивши остаточне покарання із застосуванням ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70,  ст. 72 КК України. 
Зі змісту касаційної скарги та копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, оскаржив його в апеляційному порядку, звернувшись до суду апеляційної інстанції зі скаргою, 
в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та його особі через м`якість, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, зокрема, за апеляційною скаргою прокурора, цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
Так, апеляційний суд зазначив, що наведені судом першої інстанції обставини при обранні виду і міри заходу примусу, та визначення остаточного покарання               ОСОБА_4 ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, і вказав, що при призначенні винному покарання місцевий суд не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на відповідний строк, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети заходу примусу.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були 
б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 січня 2022 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                    ОСОБА_3