УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №283/1899/21 Головуючий у 1-й інст. Ярмоленко В. В. 
Категорія 45 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №283/1899/21 за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»
на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 грудня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Ярмоленка В.В. у м. Малині,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 через представника адвоката Таргонія Вадима Миколайовича звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця»). Просила стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 300 000 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 травня 2019 року в с.Пристанційне Коростенського району потяг сполученням Коростень - Київ скоїв наїзд на ОСОБА_2 , який внаслідок отриманих травм помер. За фактом настання події до ЄРДР за №12019060080000268 внесені 10 травня 2019 року відомості та розпочато досудове розслідування, а постановою слідчого від 27 червня 2019 року вищевказане кримінальне провадження закрито. За фактом наїзду поїздом на загиблого ОСОБА_2 встановлено, що причиною смерті останнього є травма голови, тулубу та кінцівок. Загиблий ОСОБА_2 є сином позивача ОСОБА_1 . Унаслідок смерті сина позивач втратила найближчу людину, голову сім`ї, позбавилася підтримки сина, любові та допомоги. Матір та сина об`єднували тісні сімейні зв`язки, а також спільний побут, а тому в зв`язку зі смертю ОСОБА_2 у житті його матері відбулися вимушені зміни. ОСОБА_1 необхідно докладати надзвичайно великих зусиль для організації свого життя. Вважає, що зазначений розмір відшкодування є розумним і справедливим та зможе хоча б частково допомогти матері загиблого в організації життя після тяжкої втрати сина.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 17 грудня 2021 року стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди 75 000 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено за безпідставністю. Вирішено питання судових витрат. 

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ «Укрзалізниця» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, встановлені досудовим розслідуванням, що знаходяться в матеріалах кримінального провадження, з якого вбачається, що ОСОБА_2 перебував на залізничній колії перед рухомим складом при обставинах, що виключали можливість уникнення наїзду, чим порушив Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України. Позивачем не надано суду доказів на обґрунтування розміру позовних вимог, який є значно завищеним. Окрім того, розмір моральної шкоди має бути не більшим для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до безпідставного збагачення. Суд першої інстанції не застосовав до спірних правовідносин частину першу ст.1193 ЦК України, яка передбачає, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Наполягає на тому, що встановлені в судовому засіданні обставини повністю доводять факт того, що ОСОБА_2 опинився на залізничній колії перед потягом зі своєї волі, а тому має місце самогубство. Чуючи попереджувальні сигнали, ОСОБА_2 не залишив залізничне полотно чи прилеглі до нього території, чим сприяв настанню негативних наслідків своєї поведінки - невідворотне заподіяння йому важких травм, які несумісні з життям.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зокрема зазначає, що відповідачем не надано жодних переконливих доказів, окрім власних здогадів та припущень, щодо наявності умислу ОСОБА_2 завдати собі ушкоджень. Також просить розгляд справи провести за відсутності позивача та її представника.

У судове засідання, призначене на 06 липня 2022 року, учасники справи повторно не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені.

Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням у країні воєнного стану. В минуле судове засідання, яке призначалося на 25 травня 2022 року, представник відповідача також не з`явився та відповідач просив відкласти розгляд справи з аналогічних підстав. Отже, минуле судове засідання не було проведено лише через клопотання відповідача, який просив відкласти розгляд справи на інший день, але у наступне судове засідання представник відповідач знову не з`явився. Сторони повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами неприпустимо. Аналогічну причину неявки представника відповідача у дане судове засідання не можна вважати поважною, оскільки не конкретизовано, чим саме воєнний стан у країні наразі перешкоджає явці відповідача, який знаходиться у м. Києві, до м. Житомира та нічого не перешкоджало представнику відповідача прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, правом на яке відповідач не скористався з власної волі. Отже, чергове клопотання відповідача про відкладення розгляду справи не може бути задоволено, а судове засідання не підлягає відкладенню. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. За положеннями частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Також прийнято до уваги чутливість предмету спору, а також те, що справа підлягає розгляду в розумні строки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 07 липня 1982 року (а.с.16).

10 травня 2019 року о 04 год. 35 хв. на залізничній станції «Чоповичі» в с. Пристанційне Малинського району Житомирської області машиніст електровозу вантажного потягу, рухаючись в напрямку м. Київ, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 . 

Внаслідок наїзду ОСОБА_2 отримав тілесні пошкодження від яких загинув на місці події, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 13 травня 2019 року (а.с.13).

За фактом цієї події 10 травня 2019 були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019060080000268 та розпочате досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.276 КК України.

За результатами розгляду матеріалів вищевказаного кримінального провадження слідчим СВ Малинського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області 27 червня 2019 року винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Зі змісту постанови вбачається, що вини працівників залізниці в порушенні правил безпеки руху та експлуатації залізничного транспорту, що спричинило загибель ОСОБА_2 немає, з метою уникнення наїзду на ОСОБА_2 машиніст та помічник машиніста подавали сигнали великої гучності, застосовували екстрене гальмування, тобто вчинили заходи, спрямовані на врятування ОСОБА_2 . Останній перебував на залізничній колії перед рухомим складом при обставинах, що виключали можливість уникнення наїзду, чим порушив Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України (а.с.6-7).

Відповідно до листа АТ «Українська залізниця» від 04 червня 2021 №МЗТ-08/792 вантажний потяг (транспортний засіб), який є джерелом підвищеної небезпеки, приписаний до виробничого підрозділу «Локомотивне депо Козятин» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» (а.с.9-10).

Відповідно до довідки виробничого підрозділу «Локомотивне депо Коростень» від 03 червня 2021 року №1266 машиніст електровоза з 2009 року працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Коростень» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» (а.с.11).

Із висновку експерта №360 (експертизу почато 03 вересня 2019 року та закінчено 09 вересня 2019 року) слідує, що причиною смерті ОСОБА_2 є тяжкі пошкодження голови з розрушенням головного мозку, що зумовило зупинку функцій центральної нервової системи та серцевої діяльності. Смерть ОСОБА_2 настала одразу після отримання тілесних ушкоджень. При судово-медичному дослідженні трупа виявлено тілесні ушкодження у вигляді відкритих переломів обох кісток лівого передпліччя, правої гомілки, закритих переломів правого передпліччя, правого та лівого променево-зап`ястних суглобів, ран, синців голови, тулубу, шиї, кінцівок, ссадин голови, тулубу, кінцівок, переломів тіла грудини, ребер з пошкодженням пристінкової плеври справа і зліва, розриву вушка правого передсердя, множинних розривів обох легень, печінки, переломів кісток склепіння та основи черепу, пошкодження головного мозку, обох півкуль, які є смертельними, які утворилися від дії твердих тупих предметів, з великою силою прикладання, якими могли бути виступаючі масивні частини залізничного транспорту, що рухався, з послідуючим відкиданням тіла. Дані ушкодження виникли майже одномоментно або в швидкій послідовності одне за одним і мають ознаки тяжкого степеню важкості, що є небезпечним для життя і знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю. При судовотоксимкологічному дослідженні крові етиловий спирт виявлено у концентрації 1,57%, сечі 2,90%, що стосовно до живої особи відповідало б середньому ступеню алкогольного сп`яніння. На думку експерта врятувати життя потерпілому навіть при наданні кваліфікованої медичної допомоги було неможливим (а.с.95-96).

Згідно з частинами першою, другою ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року в справі №760/28302/18-ц, від 02 листопада 2020 року в справі №133/1238/17.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга ст.1193 ЦК України).

Судом встановлено, що причиною нещасного випадку на залізниці стало порушення ОСОБА_2 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Разом з тим, матеріали не містять жодних документів, які б підтверджували наявність свідомого умислу в ОСОБА_2 залишатися на залізничній колії, адже неможливо встановити, чи усвідомлював потерпілий загальну обстановку та передбачав наслідки і бажав їх настання.

Встановлено, що син позивача загинув внаслідок дії на залізниці джерела підвищеної небезпеки.

Доводи апеляційної скарги беззаперечно не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що матеріалами справи не встановлено, за яких обставин потерпілий опинився на залізничній колії та не доведено обставини свідомого порушення потерпілим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Рішення ж суду не може грунтуватися на припущеннях.

Діяльність, пов`язана з використанням потягів, є джерелом підвищеної небезпеки. Оскільки володільцем вантажного потягу є АТ «Укрзалізниця», то відповідач зобов`язаний відшкодовувати шкоду, завдану транспортним засобом, яким АТ «Укрзалізниця» володіє.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

У даному випадку подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинула людина, мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 1 частини другої ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно зі змістом частини другої ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У роз`ясненнях, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Встановивши, що ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заподіяна позивачу моральна шкода внаслідок загибелі ОСОБА_2 , підлягає відшкодуванню відповідачем, як володільцем джерела підвищеної небезпеки, оскільки останній не довів, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди 70 000 грн. відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості, є пропорційним та адекватним тим стражданням, яких зазнала позивач через смерть сина внаслідок залізнично-транспортної пригоди. Часткове задоволення позову вказує також на врахування грубої необережності з боку ОСОБА_2 , який перебував у стані середнього ступеня алкогольного сп`яніння.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що сам факт загибелі сина є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не змінюють. Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: