Постанова
Іменем України
 
13 квітня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 757/27567/21-ц
провадження № 61-18663св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
учасники справи: 
заявник -  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 ,
заінтересована особа -  ОСОБА_3 ,
 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кацики Ірини Юріївни на постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 рокуу складі колегії суддів: Ящук Т. І., Махлай Л. Д., Немировської О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах    ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, посилаючись на те, що з 30 липня 2004 року вона перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 липня 2013 року.Після розірвання шлюбу  ОСОБА_3 продовжує здійснювати стосовно неї та їх меншої дочки     ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , психологічне насильство, яке проявлялося у постійних словесних образах, нецензурній лайці, приниженні, погрозах фізичною розправою, залякуванні тощо. При цьому, починаючи з травня 2019 року мало не щодня від колишнього чоловіка на її телефонний номер надходять повідомлення погрозливого змісту. Вона переконана, що існує реальна загроза продовження домашнього насильства щодо неї і дочки з боку  ОСОБА_3 та існують ризики настання більш тяжких наслідків для їх психічного, а можливо й фізичного здоров`я. Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила видати обмежувальний припис строком на шість місяців відносно ОСОБА_3 ,    ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого по АДРЕСА_1 , заборонивши йому: наближатися ближче, ніж на 100 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалих    ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 ; особисто і через третіх осіб розшукувати і переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; вести листування, телефонні переговори або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 червня 2021 року у складі судді Ільєвої Т. Г. заяву задоволено. Видано обмежувальний припис, яким протягом шести місяців, а саме з 01 червня по 01 грудня 2021 року заборонено ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю села Грудки Камінь-Каширського району Волинської області, адреса місця проживання якого: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) наближатися ближче, ніж на 100 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина США №  НОМЕР_3 , виданий 02 грудня 2017 року Державним департаментом США). Заборонено ОСОБА_3 особистого і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними. Заборонено ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_3 вчиняює дії, які в розумінні вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» свідчать про наявність психологічного насильства стосовно заявника та її дочки ОСОБА_2 .
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задоволено. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 червня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Однак надані ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених вимог докази свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між колишнім подружжям з приводу майна та не підтверджують безумовно факту вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства стосовно заявника і неповнолітньої дочки, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявника з дитиною, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У листопаді 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кацика І. Ю. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 червня 2021 року залишити в силі.
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), представник заявника вказала, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року у справі № 159/4550/19, від 08 квітня 2020 року у справі № 336/5627/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також представник ОСОБА_1 - адвокат Кацика І. Ю. зазначила, що апеляційний суд: 1) не дослідив зібрані у справі докази; 2) необґрунтовано відхилив клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задля можливості надання пояснень неповнолітньою дитиною; 3) встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі нічим не підтверджених пояснень заінтересованої особи, тобто недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України). Скріншоти телефонних повідомлень є належним підтвердженням здійснення особою психологічного або фізичного насильства. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Печерського районного суду міста Києва.
 
20 січня 2022 року справа № 757/27567/21-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктами 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що з 30 липня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 липня 2013 року. В період шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_2 .  
 
01 січня 2020 року адвокат Іщук Є. М. в інтересах ОСОБА_1 подав до Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві заяву-повідомлення про вчинення  ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 189 (вимагання з погрозою вбивства), частиною першою статті 129 Кримінального кодексу України (погроза вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози).
 
Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 19 серпня 2020 року у справі № 759/12219/20 зобов`язано уповноважених осіб Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) відомості про вчинення кримінального правопорушення, викладені у вищезгаданій заяві.
 
У висновку психологічного обстеження ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) від 18 квітня 2021 року зазначено, що її психоемоційний стан є вкрай тривожним, причиною чого став психологічний тиск та агресія з боку колишнього чоловіка ОСОБА_3 , який надсилає загрозливі сповіщення та періодично з`являється під вікнами офісу. Іншим джерелом сильних страхів ОСОБА_1 є погрози кривдника у бік доньки ОСОБА_2 . Тривога за свою безпеку та безпеку дитини через агресивну поведінку ОСОБА_3 викликає напади панічних страхів у ОСОБА_1 та провокує психосоматичні прояви.
 
Згідно з висновком психологічного обстеження  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від 29 квітня 2021 року будь-які спогади про батька викликають у ОСОБА_2 прояви нервового напруження; зустріч доньки з батьком очно або у телефонному режимі є небезпечною для її психоемоційного стану. Зокрема ОСОБА_2 була свідком психологічного та фізичного насилля батька ОСОБА_3 над матір`ю ОСОБА_1 , внаслідок чого має стійке хвилювання за життя та здоров`я своєї мами, власну безпеку.
 
Апеляційним судом також встановлено, що звертаючись із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалася на те, що відносно неї та її дочки зі сторони ОСОБА_3 вчиняється психологічне насильство, яке проявляється в отриманні нею на мобільний телефон погроз наступного змісту: «Чому гроші не переслала?», «ОСОБА_1 не балуйся», « Моя умова 2 $ і я не чіпаю», «ставлю в стойло», «Тобі та твоїй доньці це просто так не минеться. Все втратите і здоров`я також. Кровавими сльозами заплачите, от побачиш, і ніхто тобі не допоможе. Ви дуже пошкодуєте, будете стояти на колінах». 
 
Разом з тим з наданих заявником скріншотів з мобільного додатку Viber не вбачається, що вищевказана переписка відбувалася саме між  ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 (з їх мобільних телефонів). При цьому, проаналізувавши зміст фраз, лексику та характер використання мовних засобів, які застосовані у переписці, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що між особами, які ведуть переписку, існують особисті неприязні відносини та конфліктні ситуації з приводу грошових коштів.
 
Крім того, висновки психолога апеляційний суд вважав такими, що не підтверджують факт вчинення  ОСОБА_3 домашнього насильства щодо колишньої дружини ОСОБА_1 та дочки ОСОБА_2 , з огляду на те, що ці висновки свідчать лише про наявність тривалих конфліктних відносин між колишнім подружжям, а також - про негативне ставлення дитини до батька, небажання спілкуватися і зустрічатися з ним, що не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису.
 
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
 
Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
 
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, одним з яких є заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою (частина друга статті 26 вказаного Закону).
 
Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. 
 
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
 
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
 
З урахуванням змісту вищевказаних правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.
 
Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.
 
Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. 
 
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що в порушення вимог статті 81 ЦПК України заявник не надала належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї та неповнолітньої дитини з боку ОСОБА_3 , а також - ризиків, які можуть настати в майбутньому у зв`язку з невчиненням обмежувального припису, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 . 
 
При цьому апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що звернення до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР, як і наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, не підтверджують, що саме ОСОБА_3 вчинив щодо заявника домашнє насильство, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів протидії домашньому насильству.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував правових висновків, викладених в постановах в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року у справі № 159/4550/19 та від 08 квітня 2020 року у справі № 336/5627/19, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
В постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 159/4550/19 (провадження № 61-884св20) зазначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. У справі, яка переглядається, пославшись на невстановлення того, що заінтересована особа як кривдник систематично вчиняє домашнє насильство по відношенню до заявниці як своєї колишньої співмешканки та постраждалої, суд апеляційної інстанції не врахував, що: домашнє насильство може проявлятися у тому числі й у формі психологічного насильства, не надав будь-якої оцінки ризикам відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»; не надав оцінки наявним у матеріалах справи смс-повідомленням, які надходили на телефон заявника; не врахував, що електронні докази є одним із доказів згідно з главою 5 «Докази та доказування» ЦПК України. За таких обставин, апеляційний суд зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.
 
В постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 336/5627/19 (провадження № 61-1585св20) вказано, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Встановивши, що у порушення вимог статті 81 ЦПК України заявник не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням стосовно заінтересованої особи обмежувального припису, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні заяви. Сам факт звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України Про запобігання та протидію домашньому насильству».
 
Однак у справі, яка переглядається, апеляційний суд дослідив надані заявником скріншоти повідомлень з мобільного додатку Viber на предмет їх належності та допустимості, а також оцінив факти небезпеки (ризики) можливості вчинення в майбутньому заінтересованою особою домашнього насильства стосовно заявника та їх неповнолітньої дитини. 
 
Отже, проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції було ухвалене судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведених постановах Верховного Суду.
 
З урахуванням того, що Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, доводи касаційної скарги про не дослідження судом апеляційної інстанції наявних в матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі нічим не підтверджених пояснень заінтересованої особи, тобто недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України), є неспроможними з огляду на таке. 
 
Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
 
Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.
 
Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.
 
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
 
Отже, надані заінтересованою особою пояснення стосовно обставин справи, які апеляційний суд виклав в оскаржуваному судовому рішенні, не є доказом в розумінні вищенаведених норм процесуального права. 
 
Судом апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання представника заявника про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задля можливості надання пояснень неповнолітньою дитиною, яка проживає та навчається за кордоном (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу, оскільки факт відмови в задоволенні вказаного клопотання, зокрема через відсутність технічної можливості для проведення судового засідання 23 вересня 2021 року в режимі відеоконференції (зайнятості в цей день всіх залів судових засідань, оснащених необхідним обладнанням та програмним забезпеченням), не свідчить про порушення апеляційним судом норм процесуального права. Крім того, будучи присутнім 23 вересня 2021 року в судовому засіданні, представник заявника мав можливість заявити клопотання про відкладення розгляду справи та про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, однак таким правом не скористався. 
 
Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктом 4 частини другої статті 389, пунктами 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, також не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, тобто є необґрунтованими.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону й підстави для її скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кацики Ірини Юріївни залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко