ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.05.2022 року          м.Дніпро                                                       Справа №  908/1549/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді  Антоніка С.Г.(доповідач),
суддів Іванова О.Г., Дарміна М.О., 

розглянувши матеріали апеляційної скарги  Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення  Господарського суду Запорізької області від  08.02.2022, ухвалене суддею Дроздовою С.С., повний текст якого складений 18.02.2022,  у справі                 № 908/1549/21

за  позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕПС Солюшенз» 
до відповідача: Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» 

про стягнення 75 793 грн. 71 коп.

                                                  ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕПС Солюшенз» про стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» 69 960 грн. 00 коп. основного боргу, 2 794 грн. 57 коп. неустойки, 632 грн. 52 коп. 3 % річних, 2 406 грн. 62 коп. інфляційних збитків.
Рішенням господарського суду Запорізької    області від 08.02.2022 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 69960 грн. 00 коп. основного боргу, 632 грн. 52 коп. 3 % річних, 2406 грн. 62 коп. інфляційних втрат, в решті позову відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд виходив з того,  що   на підтвердження обґрунтованості суми основного боргу, позивачем подано розрахунок вартості навчального курсу на 11 слухачів, вартість витратних матеріалів для практичних знань та зареєстровану в ЄРПН 21.08.2020 податкову накладну на загальну суму 69960 грн. за інформаційно-консультативні послуги. Між тим, відповідачем отримані послуги в розмірі 69960 грн. не оплачені. При цьому не підписаний з боку відповідача договір є свідченням свідомої відмови від оплати наданих позивачем відповідачу послуг.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення пені, господарський суд вказав, що оскільки відповідальність сторін у вигляді сплати пені може застосовуватись лише до договірних відносин, тобто умовами Договору сторонами має бути передбачено відповідальності сторін у вигляді сплати пені, а письмовий Договір сторонами не укладений, вимога позивача про стягнення суми пені є безпідставною..
Не погодившись з рішенням господарського суду, відповідач  звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.
Апеляційна скарга обгрунтована наступним:
- в розумінні ст. 181 ГК України, договір про надання послуг сторонами не укладений, а надана позивачем копія договору щодо надання послуг з навчання від 15.01.2020 та Додатків № 1, № 2, № 3 до Договору є тільки проектом, підписаним лише з боку Позивача та не узгоджений відповідачем, що, в свою чергу не створює прав та обов`язків для сторін;
- надана позивачем копія Акту № 1406 від 21.08.2020 не містить підпису уповноваженого представника Відповідача, таким чином вищевказаний Акт не є доказом надання послуг та не є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції для бухгалтерського обліку, в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»;
- відповідач заперечує не факт перебування своїх працівника на навчанні, а надання послуг з навчання саме на платній (грошовій) основі, та ще й в розмірі, зазначеному позивачем у позовній заяві;
- позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 632,52 грн (за період з 28.01.2021 по 17.05.2021) і інфляційних витрат в розмірі 2406,62 грн (за період лютий - травень 2021). Оскільки договір між сторонами, в якому встановлений обов`язок ВП ЗАЕС та строк виконання грошового зобов`язання, відсутній, Позивач виходив з того, що 16.01.2021 на адресу ВП ЗАЕС була надіслана претензія вих. № 2701-2021 від 14.01.2021 про повернення належним чином оформлених (підписаних) документів (Договору, акту здачі-приймання послуг) та сплату заборгованості в розмірі 69 960,00 грн., яка направлялася на адресу ВП «ЗАЕС» з повідомленням про вручення;
- претензія на адресу ВП «ЗАЕС» не надходила, в зв`язку з чим Позивач не отримав назад підписане уповноваженою особою Відповідача повідомлення про вручення поштового відправлення, тому відсутній належний доказ отримання Відповідачем поштового відправлення;
- суд, задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних витрат, погодився з Позивачем щодо періодів розрахунку, застосувавши ст. 530 ЦК України.
Просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.04.2022 відкрито   апеляційне провадження у справі №908/1549/21. 
Ухвалено розглянути апеляційну скаргу у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами.
Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 ГПК України).
Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно  ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами,  що стосуються фактів, викладених в апеляційній скарзі та у відзиві, в межах доводів та вимог апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, на замовлення Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» у серпні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕПС СОЛЮШЕНЗ» надало уповноваженим представникам відповідача (слухачі) інформаційно-консультаційні послуги за темою «Побудова та технічна експлуатація ВОЛЗ».
Зокрема, слухачі за результатами наданих позивачем за тематикою інформаційно-консультаційних послуг отримали сертифікати про участь у прослуховуванні програми Побудова та технічна експлуатація ВОЛЗ . Крім того, зі сторони позивача були проставлені відповідні відмітки у посвідченнях слухачів про службове відрядження.
Позивач вказував на те, що Договір про надання послуг за № 468 від 15.01.2020 за предметом надання вищезазначених інформаційно-консультаційних послуг, рахунок № 1480 від 19 серпня 2020 на суму 69 960 грн. з ПДВ, Акт здачі-приймання наданих послуг № 1406 від 21.08.2020 - належним чином оформлені (підписані) зі сторони Позивача у двох примірниках (рахунок у 1 примірнику), були передані відповідачу нарочно - через слухачів та попередньо надіслані на погодження контактній особі зі сторони відповідача в електронному вигляді.
Однак, позивачем не отримано жодного з договірних документів (своїх екземплярів), належним чином оформлених (підписаних) зі сторони відповідача: ані договору про надання послуг за № 468 від 15.01.2020, ані Акту здачі-приймання наданих послуг № 1406 від 21.08.2020. Грошові кошти (у сумі загальної вартості наданих за договором № 468 від 15.01.2020 інформаційно-консультаційних послуг) також позивачеві не сплачені.
В зв`язку з чим, в порядку досудового врегулювання спору позивач 16.01.2021 року направив відповідачу претензію вих. № 2701-2021 з відповідною вимогою щодо підписання усіх необхідних документів та оплати наданої послуги - цінним листом з описом вкладеного.
Відповідно до офіційних даних, що містяться на сайті АТ «Укрпошта», відповідач отримав претензію разом з надісланими повторно договором у 2-х примірниках, рахунком (1 примірник) та актами здачі - приймання наданих послуг (у 2-х примірниках) 20.01.2021.
Повідомлення про вручення поштового відправлення позивачу не повернулось, останній звернувся з офіційним запитом щодо вказаного до АТ «Укрпошта» та отримав письмове підтвердження (лист від 29.04.2021 вих.№1853-Т-2021042310519-В) про вручення вищезазначеного цінного листа відповідачу.
Як вказує позивач, заборгованість за надані послуги відповідачем сплачена не була.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду про стягнення заборгованості за наданні послуги в сумі 69  960,00 грн. 
Крім основної заборгованості позивач просив стягнути 2  794,57грн. -неустойки, 632, 52 грн. - 3 % річних, 2  406, 62грн. інфляційних збитків.
Розглядаючи доводи апеляційної скарги, судова колегія враховує наступні положення діючого законодавства України.
          Положеннями статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією їх породжують. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
          Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
          Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).
          Відповідно до ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. 
          Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
          За приписами ч. 1 ст. 181 ГК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
          Згідно зі ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчиняться усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
          За приписами ст.ст.  525,  526 ЦК України,  ст.193 Господарського кодексу України  зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
          Відповідно до ч.1  ст. 530 Цивільного кодексу України  якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
          Згідно з ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
          Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
          Згідно  з ст. 629 Цивільного кодексу України  договір є обов`язковим для виконання сторонами.
          За приписами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
          За нормами  ст. 610 Цивільного кодексу України  порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
          На особу, яка допустила неналежне виконання зобов`язання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України.
          Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п.3 ч.1 ст.611 ЦК України).
          Згідно ч.1 ст.216, ч.1, 2 ст.218 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання, шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій.
          Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
          Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
          Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.          
          За визначенням статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
          Щодо досліджуваної справи, колегія суддів наголошує, що в даному випадку укладення договору було здійснено сторонами у спрощений спосіб - шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення.
          На підтвердження факту укладення договору та надання послуг позивачем в матеріали справи представлені завірені копії сертифікатів виданих ТОВ «ДЕПС СОЛЮШЕНЗ» працівникам відповідача про навчання з тематики «Побудова та технічна експлуатація ВОЛЗ», з переліком осіб, що проходили навчання.
          Крім того,  в матеріали представлений наказ, виданий заступником генерального директора з персоналу № 539-к від 20.02.2020, про відрядження на навчання у ТОВ «ДЕПС СОЛЮШЕНЗ» на тему «Побутова та технічна експлуатація волоконно-оптичних ліній зв`язку», в який наказом №555-к від 21.02.2020 було внесено зміни стосовно персоналу, відрядженого на навчання.
          Так, згідно з цим наказом на навчання було направлено 11 працівників підприємства відповідача.
          Пунктом 1.2.1 цього наказу зобов`язано відряджений на навчання персонал отримати в навчальному закладі оригінали актів здачі-приймання наданих послуг.
          Відповідно до пункту 3.1 означеного наказу зобов`язано головного бухгалтера (Прокоф`єву) здійснити оплату за навчання.
           Також матеріали справи містять заяву свідка, яка нотаріально посвідчена, відповідно до якої вказано, що ОСОБА_1 підтвердив, що в період з 19.08.2020 по 21.08.2020 був одним з слухачів програми Побудова та технічна експлуатація ВОЛЗ, що проводилась в рамках надання ТОВ «ДЕПС СОЛЮШНЗ» інформаційно-консультативних послуг за темою «Побудова та технічна експлуатація волоконно-оптичних ліній зв`язку». Серед слухачів програми у вказаний період в одній групі разом зі мною перебували представники Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС». За результатами отриманих від ТОВ «ДЕПС СОЛЮШЕНЗ» послуг всі слухачі групи отримали відповідні сертифікати та власноруч заповнювали анкети зворотнього зв`язку учасників навчання. друга група включала в себе вісім осіб, з яких шість були представниками відповідача. Надання послуг відбувалося у період з 19.08.2020 по 21.08.2020 рік.
          Крім того, позивачем надані докази того, що після проходження навчання працівниками відповідача велось електронне листування між уповноваженою особою позивача Міщенком В. та відповідача – Бендеберею Н.С. У даному листуванні останньою не заперечується факт того, що відповідачем зі свого боку не були підписані отримані від позивача документи (договір, акт наданих послуг), та підтверджується факт несплати відповідачем наданих послуг у періоди з 24.03.2020 року по 28.02.2020, та з 18.08.2020 по 22.08.2020 року, запевняючи що дана ситуація буде вирішена на рівні керівництва найближчим часом.
          Також на підтвердження обґрунтованості суми основного боргу, позивачем подано розрахунок вартості навчального курсу на 11 слухачів, вартість витратних матеріалів для практичних знань та зареєстровану в ЄРПН 21.08.2020 податкову накладну на загальну суму 69960,00грн. за інформаційно-консультативні послуги.          
          Враховуючи надані позивачем докази, колегія суддів вважає доведеним факт надання позивачем відповідачу інформаційно-консультаційних послуг за темою «Побудова та технічна експлуатація ВОЛЗ» та обов`язку відповідача здійснити оплату за ці послуги..
          Оскільки строки оплати наданих послуг сторонами не визначені, тому такий строк слід рахувати за правилами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, тобто,  з дати отримання відповідачем претензії позивача 20.01.2021.
          Таким чином, на час звернення позивача з позовом до суду строк оплати відповідачем вартості наданих позивачем послуг в сумі  69960,00грн. є таким, що настав.
          Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з рішенням суду про задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача вартості послуг в сумі  69960,00
          Крім основного боргу, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення  з відповідача 3 % річних за період з 28.01.2021 по 17.05.2021р. в сумі 632 грн. 52 коп. та інфляційні втрати  за період з лютого 2021 по травень 2021р. в сумі 2406 грн. 62 коп. 
          Вказані нарахування перевірено колегією суддів та визнано арифметично правильними, у зв`язку з чим останні підлягають задоволенню.
          Також позивач просив стягнути з відповідача 2 794,57грн. неустойки.
          Згідно з положеннями ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової савки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня. 
          Частиною шостою статті 231 ГК України передбачено можливість встановлення санкції за порушення грошових зобов`язань у відсотках до облікової ставки НБУ як одиниці вимірювання такої санкції. Однак саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку.
          Отже, як правильно встановив господарський суд, відповідальність сторін у вигляді сплати пені може застосовуватись лише до договірних відносин, тобто умовами Договору сторонами має бути передбачено відповідальності сторін у вигляді сплати неустойки, між тим, письмовий договір сторонами не укладений
          У цьому зв`язку позовні вимоги про стягнення  неустойки задоволенню не підлягають.
          Підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.
          Вказане спростовує доводи скаржника про відсутність між сторонами договірних відносин та обов`язку скаржника виконати зобов`язання з оплати за надані послуги.
          Безпідставними є заперечення скаржника стосовно надання послуг з навчання позивачем саме на платній (грошовій) основі, та ще й в розмірі, зазначеному позивачем у позовній заяві, оскільки, як зазначалося вище, відповідно до пункту 3.1 наказу № 539-к від 20.02.2020 зобов`язано головного бухгалтера (Прокоф`єву) здійснити оплату за навчання, що свідчить погодження сторонами надання послуг на платній основі.
          Вартість послуг за інформаційно-консультативні послуги підтверджується податковою накладною, зареєстрованою в ЄРПН 21.08.2020 на загальну суму 69960,00грн. 
          При цьому, доказів, які б свідчили про інший розмір вартості послуг з навчання відповідачем в матеріали справи не представлені, власний розрахунок заборгованості не наданий.
          Інших  належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75,  76 ГПК України  на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі, відповідач не надав.
Оскільки доводи відповідача не підтвердилися, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені всі фактичні обставини справи, їм дана належна правова оцінка, отже підстави для скасування постановленого судового рішення у справі відсутні.
итрати за подання апеляційної скарги покладаються відповідача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.  129,  269,  270,  275,  276,  282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 08.02.2022 у справі № 908/1549/21залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                        С.Г. Антонік

Суддя                                                                                            О.Г. Іванов

Суддя                                                                                            М.О. Дармін