ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року 
м. Київ
справа № 819/1827/17
адміністративне провадження № К/9901/17061/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Калашнікової О.В.,
суддів: Губської  О.А.,  Мартинюк Н.М., 
розглянувши в письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу № 819/1827/17
за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної державної адміністрації про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року (прийняте у складі головуючого судді - Шульгача М.П.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2021 року (прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді - Ільчишин Н.В., суддів: Коваля Р.Й., Святецького В.В.)
У С Т А Н О В И В :
I. Суть спору
1. У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тернопільської обласної державної адміністрації, в якому просив:

1.1. визнати протиправним і скасувати розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 22 вересня 2017 року № 296-к "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким позивача звільнено з посади начальника управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації;

1.2. поновити ОСОБА_1 на рівнозначну посаду - управління регіонального розвитку, інфраструктури та дорожнього господарства Тернопільської обласної державної адміністрації;

1.3. стягнути з Тернопільської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі.

2. В обґрунтування позовних вимог вказує, що ліквідація юридичної особи, де працював позивач, фактично не відбулася, оскільки функції та завдання ліквідованого органу покладено на інший орган, а тому вважає, що процедура його звільнення не відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того зауважив, що законодавцем установлено необхідність пропозиції роботи на тому ж підприємстві, однак відповідачем не дотримано щодо позивача встановленої вимоги.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

3. Розпорядженням голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 29 березня 2016 року №117-к, зокрема, ОСОБА_1 призначений на посаду начальника управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації в порядку переведення з посади директора реорганізованого департаменту розвитку інфраструктури, транспорту та туризму облдержадміністрації.

3.1. Розпорядженням голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 30 березня 2017 року № 155-од «Про внесення змін до розпорядження голови обласної державної адміністрації від 16 лютого 2017 року № 81-од» ліквідовано управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації та утворено комісію з ліквідації даного управління, а також перейменовано управління житлово-комунального господарства Тернопільської обласної державної адміністрації в управління житлово-комунального господарства, енергозбереження та інфраструктури Тернопільської обласної державної адміністрації, поклавши на нього завдання і функції ліквідованого управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації з реалізації державної політики у сфері енергозбереження, енергетики та зв`язку. Установлено, що управління житлово-комунального господарства, енергозбереження та інфраструктури Тернопільської обласної державної адміністрації є правонаступником управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації з питань реалізації державної політики у сфері енергозбереження, енергетики та зв`язку. 

3.1.1. Крім цього, у структурі обласної державної адміністрації утворено відділ регіонального розвитку та дорожнього господарства Тернопільської обласної державної адміністрації, поклавши на нього завдання і функції ліквідованого управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації з реалізації державної політики у сфері транспорту та дорожнього господарства. Установлено, що вказаний відділ є правонаступником ліквідованого управління з питань реалізації державної політики у сфері транспорту та дорожнього господарства.

3.2. Розпорядженням голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 25 квітня 2017 року № 235-од «Деякі питання структури обласної державної адміністрації» внесено зміни до розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 30 березня 2017 року № 155-од в частині покладення на управління житлово-комунального господарства та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації завдань і функції ліквідованого управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації з реалізації державної політики у сфері енергозбереження, енергетики та зовнішньої реклами. Установлено, що управління житлово-комунального господарства та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації є правонаступником ліквідованого управління з питань реалізації державної політики у сфері енергозбереження, енергетики та зовнішньої реклами. Утворено управління регіонального розвитку, інфраструктури та дорожнього господарства Тернопільської обласної державної адміністрації, поклавши на нього завдання і функції ліквідованого управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації з реалізації державної політики у сфері транспорту та дорожнього господарства. Установлено, що управління регіонального розвитку, інфраструктури та дорожнього господарства Тернопільської обласної державної адміністрації є правонаступником управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації з питань реалізації державної політики у сфері транспорту та дорожнього господарства.

3.3. Управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації відповідно до інформації, зазначеної у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22 грудня 2017 року перебуває у процесі припинення.

3.4. 31 березня 2017 року ОСОБА_1 попереджено про можливе вивільнення на підставі розпорядження голови обласної державної адміністрації від 30 березня 2017 року № 155-од «Про внесення змін до розпорядження голови обласної державної адміністрації від 16 лютого 2017 року №81 -од», про що свідчить підпис позивача. 

3.5. 04 липня 2017 року ОСОБА_1 ознайомлено з повідомленням про те, у зв`язку із зміною в структурі Тернопільської обласної державної адміністрації, ліквідацією управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської облдержадміністрації відповідно до розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 30 березня 2017 року № 155-од «Про внесення змін до розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 16 лютого 2017 року №81-од» (із змінами), йому запропоновано посаду провідного інспектора управління регіонального розвитку, інфраструктури та дорожнього господарства Тернопільської обласної державної адміністрації, а також взяти участь у конкурсах на заміщення вакантних посад начальника управління житлово-комунального господарства та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації та заступника начальника відділу житлової політики та інженерного забезпечення цього ж управління. 

3.6. У відповідь на зазначену пропозицію позивач вказав, що вона не відповідає вимогам трудового законодавства в частині надання гарантій щодо працевлаштування працівників у разі ліквідації, реорганізації та суперечать вимогам статті 49-2 КЗпП. 

3.7. 04 липня 2017 року в присутності Гнідої Н.С. - заступника начальника відділу управління персоналом апарату облдержадміністрації, Демків О.О. - головного спеціаліста відділу управління персоналом апарату облдержадміністрації, Козелка В.А. - головного спеціаліста юридичного відділу апарату облдержадміністрації складено акт про те, що позивачу запропоновано посаду провідного інспектора управління регіонального розвитку, інфраструктури та дорожнього господарства Тернопільської обласної державної адміністрації, а також взяти участь у конкурсах на заміщення вакантних посад начальника управління житлово-комунального господарства та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації та заступника начальника відділу житлової політики та інженерного забезпечення цього ж управління. В акті також зафіксовано, що після ознайомлення з пропозицією ОСОБА_1 повідомив, що йому потрібен час для прийняття рішення до дев`ятої години ранку 05 липня 2017 року. 

3.8. 05 липня 2017 року складено в присутності вищевказаних осіб акт про те, що ОСОБА_1 відмовився від запропонованої йому 04 липня 2017 року вакансії та участі у конкурсах на заміщення вакантних посад. 

3.9. Розпорядженням голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 22 вересня 2017 року № 296-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади начальника управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації у зв`язку з ліквідацією цього управління відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 30 березня 2017 року № 155-од «Про внесення змін до розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 16 лютого 2017 року №81 -од» (із змінами). Підставами розпорядження зазначено акти від 04 і 05 липня 2017 року, погодження Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 12.07.2017 № 05/16-6449, Міністерства інфраструктури України від 14.07.2017 № 6863/10/10-17. 

3.10. Вважаючи, що звільнення відбулось з порушенням норм трудового законодавства, позивач звернувся до суду з даним позовом.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

4. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано розпорядження голови Тернопільської ОДА від 22 вересня 2017 року № 296-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської ОДА з 23 вересня 2017 року. Стягнуто з Тернопільської ОДА на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 вересня 2017 року по 11 січня 2018 року у розмірі 47917,50 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 

4.1. Постановою Верховного суду від 22 жовтня 2019 року рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 січня 2018 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

4.1.1. Верховний Суд зазначив, що задовольняючи позовні вимоги, судами було зазначено, що станом на 04 липня 2017 року в апараті та структурних підрозділах Тернопільської ОДА був ряд інших вакантних посад, в тому числі посад державної служби, які, в порушення вимог чинного законодавства, не були запропоновані позивачу. Разом з тим, суди в порушення принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, не дослідили, які з вказаних посад могли бути запропоновані відповідачем позивачу відповідно до його кваліфікації. Також судами не було досліджено питання наявності у відповідача вакантних посад станом на момент звільнення позивача, які би могли бути запропоновані йому відповідно до його кваліфікації, не витребувано та не проаналізовано відповідних штатних розписів тощо. Так, матеріали справи містять лише інформацію щодо наявності вакантних посад в апараті та структурних підрозділах обласної державної адміністрації станом на 04 липня 2017 року, в той час як позивача було звільнено 22 вересня 2017 року.

4.2. Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.

4.2.1. Відмовляючи під час нового розгляду в задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивачу були запропоновані вакантні посади станом на 04 липня 2017 року від яких він відмовився тобто відповідачем були виконані вимоги Кодексу законів про працю України.

4.2.2. Також скаржнику було запропоновано взяти участь у конкурсах на заміщення вакантних посад начальника управління житлово-комунального господарства та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації та заступника начальника відділу житлової політики та інженерного забезпечення цього ж управління від яких він відмовився.

IV. Касаційне оскарження

5. Не погодившись з рішенням суду першої та постановою суду апеляційної інстанцій, позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

5.1. Посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій застосовано норми статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та норми статті 87 Закону України «Про державну службу» без урахування висновку Верховного Суду висловленого у постановах від 20 травня 2020 року у справі №825/2305/18 норми статей 41 та 87 Закону України «Про державну службу» та статті 49-2 КЗпП України без урахування висновку щодо їх застосування, який викладено у постанові Верховного Суду віл 22 липня 2019 року у справі №140/1203/17, норм статті 22 Закону України «Про державну службу» без урахування висновку щодо її застосування, викладеного у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі №580/3800/19, а також статті 49-2 КЗпП України без урахування висновку щодо її застосування, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі №826/24028/15.

5.2. Також скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій не досліджено питання наявності у відповідача вакантних посад станом на момент звільнення, які б могли бути запропоновані позивачу відповідно до його спеціалізації, кваліфікації, освіти, досвіду тощо, не витребувано та не проаналізовано відповідних штатних розписів апарату та структурних підрозділах Тернопільського ОДА станом на 22 вересня 2017 року, що як зазначає скаржник, є додатковою підставою касаційного оскарження відповідно до пункту 4 частини 4 статті 328 КАС України.

5.3. У зв`язку із наведеним позивач просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нову постанову про задоволення позову.

6. У відзиві на касаційну скаргу, відповідач, посилаючись на те, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, прийнятими з дотриманням норм процесуального права, а тому не підлягають скасуванню.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

7. Відповідно до статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

8. За приписами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

9. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

10. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).

11. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

12. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

13. Частиною 3 статті 87 Закону № 889-VIII визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

14. Відповідно до частин 3-4 статті 36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

15. Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

16. Частиною 2 статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. 

17. Відповідно до частини 4 статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1, другої і 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

18. Згідно з частиною 3 статті 118 Конституції України склад місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій. 

19. Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09.04.1999 №586-ХІV у межах бюджетних асигнувань, виділених на утримання відповідних місцевих державних адміністрацій, а також з урахуванням вимог статті 18 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», їх голови визначають структуру місцевих державних адміністрацій.

VI. Позиція Верховного Суду

20. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

21. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

22. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства, уважає за необхідне зазначити таке.

23. За приписами частини 2 статті 5 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09 квітня 1999 року №586-ХІV у межах бюджетних асигнувань, виділених на утримання відповідних місцевих державних адміністрацій, а також з урахуванням вимог статті 18 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», їх голови визначають структуру місцевих державних адміністрацій. 

24. Як встановлено судами попередніх інстанцій, що відповідно до розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 30 березня 2017 року № 155-од «Про внесення змін до розпорядження голови обласної державної адміністрації від 16 лютого 2017 року № 81-од», а також розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 25 квітня 2017 року № 235-од «Деякі питання структури обласної державної адміністрації», фактично відбулася реорганізація шляхом ліквідації управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації зі створенням управління регіонального розвитку, інфраструктури та дорожнього господарства Тернопільської обласної державної адміністрації як структурного підрозділу Тернопільської обласної державної адміністрації, при цьому вказано, що новостворене управління є правонаступником управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації з питань реалізації державної політики у сфері транспорту та дорожнього господарства. Крім того, правонаступником ліквідованого управління з питань реалізації державної політики у сфері енергозбереження, енергетики та зовнішньої реклами зазначено управління житлово-комунального господарства та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації.

25. З наведених вище обставин у справі та норм чинного законодавства вбачається, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо у розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

26. В свою чергу, роботодавець є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявні вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. При цьому, мається на увазі, що роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичній особі.

27. Наведене сівдчить, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).

28. Згідно з частинами 1-3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

28.1. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

28.2. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. 

29. Судами встановлено, що 31 березня 2017 року позивач ознайомлений з попередженням про наступне вивільнення, а 04 липня 2017 року з повідомленням про те, що у зв`язку із зміною в структурі Тернопільської обласної державної адміністрації, ліквідацією управління розвитку інфраструктури, транспорту та енергозбереження Тернопільської облдержадміністрації відповідно до розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 30 березня 2017 року № 155-од «Про внесення змін до розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 16 лютого 2017 року №81 -од» (із змінами), йому запропоновано посаду провідного інспектора управління регіонального розвитку, інфраструктури та дорожнього господарства Тернопільської обласної державної адміністрації, а також взяти участь у конкурсах на заміщення вакантних посад начальника управління житлово-комунального господарства та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації та заступника начальника відділу житлової політики та інженерного забезпечення цього ж управління.

30. За приписами частини 3 статті 87 Закону № 889-VIII звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

31. Пунктом 6 частини 1 статті 2 Закону № 889-VIII визначено, що рівнозначною посадою є посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

32. Як встановлено судами попередніх інстанцій під час нового розгляду цієї справи, що станом на 04 липня 2017 року в апараті та структурних підрозділах Тернопільської обласної державної адміністрації були вакантні посади, які були запропоновані позивачу.

33. Крім цього, позивачу також запропоновано взяти участь у конкурсах на заміщення вакантних посад начальника управління житлово-комунального господарства та енергозбереження Тернопільської обласної державної адміністрації та заступника начальника відділу житлової політики та інженерного забезпечення цього ж управління від яких він відмовився.

34. Разом з тим, судами попередніх інстанцій в порушення принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи та без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22 жовтня 2019 року у цій же справі, так і не було досліджено питання наявності у відповідача вакантних посад станом на момент звільнення позивача, які би могли бути запропоновані йому відповідно до його кваліфікації.

35. Судами не витребувано та не проаналізовано відповідних штатних розписів тощо. Зокрема, матеріали справи містять лише інформацію щодо відсутності вакантних посад в апараті та структурних підрозділах обласної державної адміністрації станом на 04 липня 2017 року, в той час як позивача було звільнено 22 вересня 2017 року.

36. Водночас, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 341 КАС України обмежений у праві встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

37. Відповідно до пункту 4 частини 4 статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

38. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

39. Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

40. Приписами частини 4 статті 353 КАС України передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

41. За наведених обставин у справі, Верховний Суд вважає, що підстави касаційного оскарження визначені пунктом 4 частини 4 статті 328 КАС України та на які посилався позивач у касаційній скарзі знайшли своє підтвердження під час розгляду даної справи.

42. Зважаючи на викладене та приписи статті 353 КАС України, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а оскаржувані судові рішення скасуванню із направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 344, 349-356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду,

VIІ. Судові витрати

43. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду,-

П О С Т А Н  О В И В :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2021 року - скасувати та направити справу на новий розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	О.В. Калашнікова О.А. Губська   Н.М. Мартинюк