П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 травня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 400/5863/21	
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Миколаївської міської ради на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дій, -
В С Т А Н О В И В:
20.07.2021 року  засобами поштового зв`язку позивач - ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовом до Миколаївської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , в якому просила суд:
- зобов`язати Миколаївську міську раду надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 800 кв.м. із земель комунальної власності по АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала про те, що рішенням Миколаївської міської ради від 16.05.2013 року №28/31 надано особі ( ОСОБА_2 ) дозвіл на складання проекту землеустрою за адресою АДРЕСА_1 , однак протягом 8 років рішення такою особою не реалізоване. На заяву позивача від 21.05.2021 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою за вищевказаною адресою позивачу надійшла відповідь виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 14.06.2021 року, за змістом якої документи повернуто без розгляду на підставі положень ст.22 Закону України «Про землеустрій». На думку позивача Миколаївською міською радою допущена протиправна бездіяльність, оскільки за змістом ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Тобто або дозвіл, або відмову у наданні дозволу, але не повернення заяви. Позивач в позові наголошувала на тому, що до повноважень виконавчого комітету не належить передача земельних ділянок у власність і до нього вона не зверталась, а на розгляд сесії Миколаївської міської ради в порушення ч.7 ст.118 Земельного кодексу України та ч.5 ст.46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» подане позивачем клопотання не виносилось, а доказами вищевказаних обставин є заяви від 21.05.2021, від 25.05.2021 та відповідь від 14.06.2021.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року, ухваленим в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження, частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .
Визнана протиправною та скасована відмова Миколаївської міської ради у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 800 кв.м. із земель комунальної власності по АДРЕСА_1 , викладену у листі від 14.06.2021р. № № 4076/02.02.01-40/14/21.
Зобов`язано Миколаївську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 800 кв.м. із земель комунальної власності по АДРЕСА_1 та прийняти мотивоване рішення з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі Миколаївська міська рада, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції не врахував того факту, що задоволення позову призведе до порушення прав ОСОБА_2 , якому пунктом 29 Рішення № 28/31 від 16.05.2013 року наданий дозвіл для складення проекту землеустрою щодо надання у власність земельної ділянки орієнтовною площею 800 кв. м, із земель комунальної власності, для будівництва та обслуговування індивідуального жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та виникнення нового спору.
Відповідач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що позивач звернулася до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради із заявою від 25.05.2021 № 23040-000474083-007-12 (надалі - заява від 25.05.2021) щодо видачі рішення Миколаївської міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 800 кв.м по АДРЕСА_1 .
14.06.2021 року листом виконавчого комітету Миколаївської міської ради №4076/02.02.01-40/14/21 позивачу була надана відповідь про те, що відведення нових земельних ділянок на території міста здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації, якими є Генеральний план міста Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 року № 35/18 та План зонування міста Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради від 17.05.2018 року № 36/13. Також у відповіді було вказано, що пунктом 29 рішення Миколаївської міської ради від 16.05.2013 року №28/31 наданий дозвіл громадянину ОСОБА_2 для складання проекту землеустрою щодо надання у власність земельної ділянки орієнтовною площею 800 кв.м, із земель комунальної власності, для будівництва та обслуговування індивідуального жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .
Вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана відмова у вигляді листа від 14.06.2021 р. прийнята у порушення вимог Земельного Кодексу України, а тому підлягає скасуванню, як протиправна.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Згідно зі статтею 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Відповідно до п. б ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України, одним із способів набуття права власності на земельні ділянки громадянами України є безоплатна передача із земель державної і комунальної власності.
Відповідно до приписів статті 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб.
Згідно з пунктом 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Тобто, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади з регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесією.
Нормами статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності не рідше ніж один раз на місяць.
Частинами 1, 2 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною 1 статті 128 цього Кодексу.
Відповідно до пункту "б" частини 1 статті 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.
Частиною 6 статті 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Приписами, визначеними статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.
Положеннями частини 7 статті 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
У разі надання органом місцевого самоврядування відмови особі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою обов`язковим є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначені у ч. 7 ст. 118 ЗК України.
Таким чином, Земельним кодексом України визначений вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Як правильно встановив суд першої інстанції, відмова викладена у листі від 14.06.2021 року за вих. №4076/020201-40/14/21 щодо розгляду заяви позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не містить, визначених частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України, підстав для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та вмотивованої відмови у його наданні.
Так, підставою для відмови у наданні дозволу слугувало те, що вказана позивачем в заяві земельна ділянка орієнтовною площею 800 кв.м, із земель комунальної власності, для будівництва та обслуговування індивідуального жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , належить до території мішаної багатоквартирної та громадської забудови (Ж-4), на якій земельні ділянки рішеннями Миколаївської міської ради вже відведені громадянам у встановленому порядку для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд. З таких підстав заяву позивачу було повернуто відповідачем.
Апеляційний суд, як і суд першої інстанції дійшов висновку, що відмова відповідача викладена в листі від 14.06.2021р. не є належним чином оформленим рішенням Миколаївської міської ради про відмову позивачу в наданні відповідного дозволу. Відповідач в силу вимог ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повинен був на сесії міської ради прийняти відповідне рішення з урахуванням норм ст.117, 118 ЗК України.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки з оскаржуваного рішення вбачається, що судом першої інстанції було надано оцінку  факту надання дозволу на розробку проекту землеустрою третій особі, який був наданим ще в 2013 році, на даний час є нереалізованим такою особою.
Зокрема, будь-яких доказів з боку апелянта, про розроблення та затвердження відповідного проекту землеустрою ОСОБА_2 до справи не надано, хоча апелянт є уповноваженим органом щодо здійснення контролю за передачею земельних ділянок комунальної власності у власність громадян.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана відмова у вигляді листа від 14.06.2021 р. прийнята відповідачем у порушення вимог Земельного Кодексу України, а тому підлягає скасуванню, як протиправна.
Стосовно інших посилань апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Крім того, апеляційним судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-77, 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року у справі №400/5863/21 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 19.05.2022 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.