КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
30 червня 2022 року                                                                                              м. Київ
 
Унікальний номер справи № 754/10037/20
                                                                              Апеляційне провадження № 22-ц/824/4723/2022
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.
     суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,
     за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Саламон О.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головний сервісний центр МВС України про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності, -
 
в с т а н о в и в :
 
У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив: визнати договір купівлі-продажу, укладений у СГ № 6200/17/001122 від 26 березня 2017 року щодо автомобіля CHEVROLET AVEO, 2009 року випуску, VIN НОМЕР_1 , недійсним та визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль CHEVROLET AVEO, 2009 року випуску, VIN НОМЕР_1 (а.с. 1-3).
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_1 є власником автомобіля марки CHEVROLET AVEO, 2009 року випуску, VIN НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 з 16 жовтня 2014 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . У березні 2017 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено усний договір оренди зазначеного автомобіля, оформлений розпискою про його передачу. Термін дії договору встановлено з 24 березня 2017 року по 31 березня 2017 року з можливістю пролонгації на такий же термін та сплатою вартості оренди автомобіля у розмірі 2 000,00 грн. за тиждень оренди. Після спливу строку дії вказаного договору ОСОБА_5 перестав виходити на зв`язок, а місце знаходження останнього та автомобіля позивачу невідомо. 
Вказував, що в результаті вчинення дій з пошуку автомобіля позивачу стало відомо, що 26 березня 2017 року автомобіль CHEVROLET AVEO, р.н. НОМЕР_2 переоформлено на іншого власника, а саме ОСОБА_2 . Також встановлено, що було змінено реєстраційний номер транспортного засобу на новий НОМЕР_4 на підставі договору, укладеного у СГ № 6200/17/001122 від 26 березня 2017 року. У зв`язку з цим, позивач надіслав звернення до Печерського УП ГУНП у м. Києві про те, що невідомою особою шахрайським шляхом переоформлено вказаний автомобіль, на підставі чого розпочато кримінальне провадження № 120171100060001817. Зазначав, що автомобіль було передано на відповідальне зберігання позивачу з 20 квітня 2017 року, проте, останній користуватись ним не має можливості, оскільки оспорювана реєстрація не скасована, а автомобіль перебуває у власності відповідача. 
Вважає, що договір, укладений у СГ № 6200/17/001122 від 26 березня 2017 року, був укладений на підставі підроблених документів, тому перереєстрація автомобіля на іншого власника є незаконною та підлягає скасуванню (а.с. 1-3).
Представник третьої особи Головного сервісного центру МВС України Чайка І.М. подала пояснення, у яких просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що доводи позовної заяви не ґрунтуються на вимогах законодавства. Зазначала, що 23 березня 2017 року в ТСЦ № 8046 РСЦ МВС в м. Києві було здійснено перереєстрацію транспортного засобу CHEVROLET AVEО, 2009 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 за договором купівлі-продажу, укладеного з суб`єктом господарювання на ОСОБА_2 . Вказувала, що на адресу Головного сервісного центру МВС не надходило жодних офіційних звернень про встановлення факту фіктивності документів щодо скасування державної реєстрації спірного автомобіля, зокрема у відповідності з витягу ЄДРТЗ на автомобіль марки CHEVROLET AVEО, 2009 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 накладено арешт, а відтак у відповідності до п. 41 Порядку № 1388 забороняється перереєстрація на нового власника транспортних засобів, які перебувають в розшуку або щодо яких у ЖРТЗ є відомості щодо накладення арешту або заборону на зняття з обліку та/або перереєстрацію на підставі судового рішення чи постанови державного виконавця (а.с. 31-35).
У грудні 2020 року ОСОБА_2 подав заяву про визнання позову (а.с. 64).
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року відмовлено у прийнятті визнання позову відповідача ОСОБА_2 та продовжено розгляд справи (а.с. 93-94).
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головний сервісний центр МВС України про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності (а.с. 104, 106-110). 
Не погодившись з рішенням суду, 30 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бабаджанян Г.А. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги (а.с. 115-119).
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам, на які посилався позивач в позовній заяві, та які в своїй сукупності свідчать про неправомірність переходу права власності на зазначений автомобіль. Всі доводи позивача та надані докази суд першої інстанції залишив поза увагою, фактично допустивши однобічність розгляду справи. Крім того, суд не звернув уваги на те, що автомобілем відповідач заволодів незаконно, на підставі підроблених документів, що було визнано відповідачем. 
Також апелянт зазначав, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права. Вважає, що на підставі ст. 215 ЦК України договір купівлі-продажу № 6200/17/001122 від 26 березня 2017 рокумає бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ч. 3 ст. 203 ЦК України у зв`язку з відсутністю волевиявлення щодо продажу автомобіля. Фактично за позивача волевиявлення здійснено сторонніми особами, які взяли автомобіль а оренду та в подальшому незаконним способом його перепродав відповідачу. Вказане судом не враховано та надано неправильний висновок щодо неможливого застосування ст. 215 ЦК України у подібних правовідносинах.
 
Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Апелянт ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Бабаджанян Г.А., який підтвердив факт належного сповіщення в поданій ним письмові заяві і просив розглянути справу за його відсутності. Повідомлення відповідача ОСОБА_2 повернулось із відміткою працівників пошти, що вказаний адресат за зазначеною ним адресою відсутній, заяви від ОСОБА_2 про зміну адреси місця проживання (перебування) до суду не надходили (а.с. 159-164).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). 
Зважаючи на вищезазначене та положення ч. 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16 жовтня 2014 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на автомобіль марки CHEVROLET AVEO, 2009 року випуску, VIN НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_5 , р.н. НОМЕР_2 (а.с. 8).
24 березня 2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено усний договір оренди вказаного автомобіля, оформлений розпискою про передачу автомобіля. Відповідно до умов договору ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_5 прийняв у тимчасове володіння і користування транспортний засіб CHEVROLET AVEO, р.н. НОМЕР_2 (а.с. 6).
19 квітня 2017 року з метою розшуку автомобіля позивач звернувся із заявою до Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, на підставі чого 20 квітня 2017 року було внесено відомості до ЄРДР за № 12017100060001817 (а.с. 7).
20 квітня 2017 року постановою Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання вилучених предметів речовими доказами та долучення до матеріалів кримінального провадження вилучений речовий доказ - транспортний засіб марки «CHEVROLET» моделі «AVEO», р.н. НОМЕР_4 , 2009 року випуску, сірого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , передано на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_1 (а.с. 11).
Відповідно до копії реєстраційної картки ТЗ та відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві від 05 травня 2017 року № 31/26-4489 вх, автомобіль CHEVROLET AVEO, 2009 року випуску, кузов НОМЕР_6 , який належав ОСОБА_1 , був перереєстрований згідно договору купівлі-продажу від 26 березня 2017 року № 6200/17/001122 в територіальному сервісному центрі № 8046 РЦС МВС в м. Києві на ОСОБА_2 (а.с. 9, 12).
Згідно з результатами перевірки за Єдиним державним реєстром МВС автомобіль CHEVROLET AVEO, 2009 року випуску, кузов НОМЕР_6 перебуває під арештом (а.с. 49).
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина 1 статті 328 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). 
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Доводи позивача ОСОБА_1 про укладення ним 24 березня 2017 із ОСОБА_5 усного договору оренди вказаного автомобіля, оформленого розпискою про передачу автомобіля, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив, врахувавши наступне.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Натомість договір оренди транспортного засобу від 24 березня 2017 року, оформлений розпискою про передачу автомобіля, не посвідчений нотаріально. Недотримання нотаріальної форми посвідчення правочину щодо якого в законі зазначено обов`язкову умову його нотаріального посвідчення дає підстави для висновку про нікчемність правочину (ч. 1 ст. 209, 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України).
Тому, договір оренди транспортного засобу від 24 березня 2017 року не є належним та допустимим доказом у справі, а доводи позивача у цій частині є неспроможними. 
Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
На підставі частини п`ятої статті 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.
За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.
Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. 
Згідно із пунктом 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), власники  транспортних  засобів та особи,  що експлуатують такі засоби на законних підставах,  або їх  представники  (далі  - власники)  зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення,  або  тимчасового  ввезення на територію України,  або виникнення  обставин,  що  є  підставою  для  внесення   змін   до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у  разі  подання   документів,   які   підтверджують   відсутність можливості   своєчасного  її  проведення  власниками  транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).
Згідно з пунктом 8 цього Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться  на  підставі  заяв  власників,  поданих  особисто або уповноваженим  представником,  і  документів,  що  посвідчують  їх особу,  підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб -  нотаріально  посвідчена  довіреність),  а  також  правомірність придбання,   отримання,   ввезення,  митного  оформлення  (далі  - правомірність   придбання)   транспортних  засобів,  відповідність конструкції  транспортних  засобів  установленим  вимогам  безпеки дорожнього  руху,  а  також  вимогам, які є підставою для внесення змін  до  реєстраційних  документів.
Документами,   що   підтверджують   правомірність   придбання транспортних    засобів,    їх    складових   частин,   що   мають ідентифікаційні  номери,  є  оформлені  в  установленому  порядку: 
-          договори,  укладені  на  товарних  біржах на зареєстрованих в уповноваженому  органі  МВС  бланках;  
-          укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни,  поставки),  дарування  транспортних  засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний  засіб; 
-          нотаріально   посвідчені   договори   купівлі-продажу  (міни, поставки),  дарування транспортних засобів, а також інші договори, на   підставі   яких   здійснюється  набуття  права  власності  на транспортний засіб; 
-          договори  купівлі-продажу транспортних засобів, що підлягають першій  державній  реєстрації  в  сервісних  центрах МВС, за якими продавцями   виступають  суб`єкти  господарювання,  що  здійснюють оптову  та/або  роздрібну  торгівлю  транспортними засобами, і які підписані   від  імені  таких  суб`єктів  уповноваженою  особою  і скріплені  печаткою (за її наявності); тощо.
За положеннями частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2 статті 203 ЦК України).
Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 ЦК України).
Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною першою статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений у СГ № 6200/17/001122 від 26 березня 2017 року щодо автомобіля CHEVROLET AVEO, 2009 року випуску, VIN НОМЕР_1 , на підставі того, що у нього не було наміру волевиявлення на продаж автомобіля, а реєстрація автомобіля проведена шляхом надання підроблених документів.
Відповідно до копії реєстраційної картки ТЗ та відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві від 05 травня 2017 року № 31/26-4489 вх, автомобіль CHEVROLET AVEO, 2009 року випуску, кузов НОМЕР_6 , який належав ОСОБА_1 , був перереєстрований згідно договору купівлі-продажу від 26 березня 2017 року № 6200/17/001122 в територіальному сервісному центрі № 8046 РЦС МВС в м. Києві на ОСОБА_2 (а.с. 9, 12).
З копії реєстраційної картки ТЗ та повідомлення Головного сервісного центру МВС України 26 березня 2017 року було здійснено перереєстрацію автомобіля CHEVROLET AVEO, 2009 року випуску, кузов НОМЕР_6 за договором купівлі-продажу, укладеного з суб`єктом господарювання на гр. ОСОБА_2 (а.с. 33-34).
Клопотань про витребування у територіального сервісного центру № 8046 РЦС МВС в м. Києвікопії вказаного договору та (або) документів на підставі яких він був здійснений,  позивач в суді першої та апеляційної інстанції не заявляв, а тому як у суду першої інстанції, так і в апеляційного суду відсутня можливість збирати докази з власної ініціативи, з метою перевірки доводів позивача про вчинення правочину на підставі підроблених документів.
Перевіривши  доводи позивача про відсутність його волевиявлення на укладення оспорюваного правочину та щодо вимоги про визнання за ним права власності на автомобіль CHEVROLET AVEO, 2009 року випуску, VIN НОМЕР_1 з посиланням на ст. 392 ЦК України апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.
Доводи апелянта ОСОБА_1 про відсутність його волевиявлення на укладення оспорюваного правочину та що він не укладав договір купівлі-продажу від 26 березня 2017 року не можуть бути визнані підставою для задоволення заявлених позивачем вимог і визнання вищевказаного договору недійсним. 
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним.
Такі висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).
Вказані висновки щодо застосування норм права, відповідно до положень частини 4 ст. 263 ЦПК України, мали б бути враховані районним судом, оскільки підстав відступу від цих висновків, у т.ч. і на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, не вбачається. 
Позивач просив визнати право власності на автомобіль на підставі статті 392 ЦК України.
При цьому, доводи позивача зводилися до того, що оспорюваний договір він не укладав і спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, що відповідно до статті 388 ЦК України є підставою для витребування майна у добросовісного набувача. 
Так, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Норми статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Таким чином, у спірних правовідносинах повернення майна на користь його власника можливо шляхом передачі такого від покупця - добросовісного набувача, на підставі статті 388 ЦК України, проте, з такою вимогою позивач не звертався до суду в межах цієї справи.
Відповідний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 753/10201/16-ц.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України,  суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що позивач обрав невірний спосіб захисту порушених прав.
Вищевказані вимоги законодавства в сукупності із встановленими обставинами справи не знайшли відображення в оскаржуваному рішенні суду, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.
 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 30 червня 2022 року. 
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець
 
                                                                                                         В.М. Ратнікова
 
                                                                                                           О.В. Борисова