УХВАЛА
про відмову у відкритті касаційного провадження

11 травня 2022 року 
м. Київ
справа № 440/6062/20
адміністративне провадження № К/9901/48331/21  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка  Я.О., суддів Коваленко Н.В. та Шарапи В.М.,   перевіривши касаційну скаргу Державної екологічної інспекції Центрального округу
на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року
у справі № 440/6062/20
за позовом   Державного підприємства "Полтавське лісове господарство"
до   Державної екологічної інспекції Центрального округу
про   скасування припису в частині,
В С Т А Н О В И В :
Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2022 року касаційну скаргу Державної екологічної інспекції Центрального округу (далі - скаржник, Інспекція) на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року залишено без руху з підстав, передбачених  статтею 332 КАС України, та надано скаржнику десятиденний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом направлення на адресу суду документа про сплату судового збору.
07 лютого 2022 року до суду надійшли додаткові матеріали, з яких вбачається, що скаржником виконано вимоги ухвали про залишення касаційної скарги без руху та усунуто зазначені у ній недоліки.
Разом із касаційною скаргою скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що оскаржувану постанову отримано 24 листопада 2021 року, що підтверджується супровідним листом Другого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року №  440/6062/20/53172/21.
Відповідно до частини третьої статті 329 КАС України строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Розглянувши клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження та враховуючи те, що повторно касаційну скаргу подано у розумний строк після її повернення, колегія суддів доходить висновку про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження та наявність підстав для його поновлення.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень та матеріалів касаційної скарги, предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги про визнання незаконними пунктів 1-21, 23, 25-46, 48, 50, 52, 54-56, 58, 60, 62, 65, 68-80 акта перевірки від 13 березня 2020 року №06-28/227; скасування пунктів 2-42, 45, 48, 50-53, 55, 59 припису від 17 березня 2020 року №10/02.5-23.
Перевіряючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, суд виходить з наступного.
Статтею 129 Конституції України як одну з основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Із зазначеною правовою нормою кореспондуються пункт 7 частини третьої статті 2 КАС України, який відносить до основних засад (принципів) адміністративного судочинства забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом, а також частина перша статті 13 цього Кодексу, якою визначено право, зокрема, учасників справи на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках.
Механізм реалізації права на касаційне оскарження судового рішення в адміністративному судочинстві врегульовано главою 2 Розділу ІІІ КАС України.
Так, згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Виходячи з аналізу наведених положень законодавства, право на касаційне оскарження судового рішення мають учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, однак, лише у визначених законом випадках.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
Суд також звертає увагу на положення пункту 32 Копенгагенської Декларації, схваленої 12-13 квітня 2018 року у Комітеті міністрів Ради Європи, згідно з яким схвалюється суворе та послідовне застосування критеріїв стосовно прийнятності заяви у судовому процесі та в повному обсязі використання можливості оголосити заяву неприйнятною, якщо заявники не постраждали від значної шкоди.
Скаржником наведено наступні підстави для касаційного оскарження рішення судів першої і апеляційної інстанцій та для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги у справі № 440/6062/20, які передбачені  частиною четвертою статті 328 КАС України: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі №  909/111/16 та від 15 лютого 2018 року у справі №  927/1096/16.
Проте, суд касаційної інстанції відхиляє посилання скаржника на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі №  909/111/16 та від 15 лютого 2018 року у справі №  927/1096/16, оскільки останні не можуть вважатися релевантними для застосування у справі № 440/6062/20 з огляду на предмет спору, а також те, що вказані справи були розглянуті Касаційним господарським судом за правилами Господарського процесуального кодексу України з урахуванням норм Господарського кодексу України.
Крім того, мотиви суду апеляційної інстанції, якими він керувався при перегляді рішення суду першої інстанції у справі № 440/6062/20, відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 14 листопада 2019 року у справі №822/863/16, від 21 листопада 2019 року у справі №826/5857/16, від 11 лютого 2020 року у справі №816/502/16, від 12 вересня 2019 року у справі №440/3838/18 та від 19 січня 2021 у справі №440/4013/18, про що суд апеляційної інстанції і зазначив в оскаржуваній постанові. 
На підставі вищенаведеного, з урахуванням того, що передбачені  статтею 328 КАС України  підстави для перегляду Верховним Судом цієї справи в касаційному порядку скаржником належним чином не обґрунтовані у касаційній скарзі, а також того що Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, Суд прийшов до висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в ухвалах від 10 грудня 2021 року у справі №  420/8548/20, від 26 січня 2022 року у справі № 420/14972/21 та від 14 лютого 2022 року у справі №  420/8548/20.
Керуючись  статтями 121, 248,  328,  329, 355,  359 КАС України, суд
УХВАЛИВ:
1. Задовольнити клопотання Державної екологічної інспекції Центрального округу та поновити строк на касаційне оскарження у справі №  440/6062/20.
2. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної екологічної інспекції Центрального округу на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 440/6062/20 за позовом Державного підприємства "Полтавське лісове господарство" до  Державної екологічної інспекції Центрального округу про скасування припису в частині.
3. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя -доповідач                                                                                           Я.О. Берназюк
Судді                                                                                                               Н.В. Коваленко
                                                                                                              В.М. Шарапа