КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

               _______________________________________
Справа №755/17179/20
Апеляційне провадження
 №22-ц/824/1364/2022                                                                        
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                                           судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                               суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                               при секретарі                      Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 7 жовтня 2021 року (суддя Виниченко Л.М.) у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,
встановив:
 
у листопаді 2020р. позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування нерухомим майном, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнення з відповідачів судових витрат.
            Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 8 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Форум» (після реорганізації - ПАТ «Банк Форум») укладений кредитний договір №0137/08/00-ZNv, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у розмірі 70 000 доларів США. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 45,4кв.м.
            Позивач посилався на те, що умови вищевказаного кредитного договору відповідачем не були виконані у передбачені кредитним договором строки, а саме до 7 серпня 2017 року, у зв`язку із чим між ОСОБА_1 та банком тривали судові спори.
            Позивач посилався на те, що 30 січня 2019 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» був укладений договір відступлення права вимоги №1283-Ф, відповідно до якого право грошової вимоги за зазначеним кредитним договором перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». У подальшому 29 березня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла» був укладений договір про відступлення прав вимоги №1283, відповідно до якого новим кредитором за вказаним кредитним договором стало ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла».
            Позивач зазначав, що на підставі вимоги про усунення порушення, керуючись ст. 
                                                                          
37 Закону України «Про іпотеку», товариством було звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме на житлове приміщення (квартиру), загальною площею 45,4кв.м., що складається з двох кімнат та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджує державна реєстрація права власності на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 9 січня 2020 року (індексний номер 195741468). Однак, під час звернення стягнення на предмет іпотеки стало відомо, що у вказаній квартирі зареєстровані сторонні особи, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
            Позивач вважав, що ОСОБА_1 втратила право власності і відповідно право користування спірною квартирою з моменту реєстрації права власності на квартиру за товариством, це ж саме стосується і членів її родини, друзів та будь-кого іншого, зареєстрованого у вказаній квартирі, оскільки вони втратили право користування житловим приміщенням автоматично, у зв`язку із тими ж обставинами, що і попередній власник - ОСОБА_1 . 
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 7 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла» просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, так як товариством обраний вірний спосіб захисту свого порушеного права відповідно до положень статті 391 Цивільного кодексу України, якою визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Позивач вважає, що єдиним належним та вірним способом захисту прав товариства є пред`явлення негаторного позову, оскільки наявність зареєстрованих осіб порушує права та законні інтереси товариства, як власника, щодо вільного користування та розпорядження належним йому майном.
Також позивач зазначає, що товариство не вбачало за необхідне надавати суду докази щодо не проживання відповідачів у спірній квартирі, натомість, подало клопотання про витребування доказів з органу опіки та піклування, зокрема висновку органу опіки і піклування про доцільність зняття з реєстрації дитини, відповідно до якого вказаний факт мав бути встановлений.
Позивач вважає помилковим висновок суду про можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 109 ЖК Української PCP, так як вказана норма матеріального права не регулює правовідносини, які виникли між учасниками даної справи. Товариство неодноразово зазначало, що фактично спірна квартира перебуває під його контролем, в ній ніхто не проживає вже більше, ніж два роки, а тому у проведенні виселення абсолютно не має потреби.
Позивач стверджує, що доказами того, що відповідачі не проживають за вказаною адресою, є зокрема той факт, що жодна судова повістка, жодний процесуальний документ, який був надісланий на адресу: АДРЕСА_1 , не був отриманий відповідачами, навіть попри те, що проживання чи не проживання осіб не є предметом доказування при подачі негаторного позову.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги, у судове засідання не з`явилися.
Позивач направив у судове засідання представника, який не є адвокатом і не мав документів у підтвердження представлення юридичної особи у порядку самопредставництва, тому колегією суддів представник позивача не була допущена до участі у справі.
Судові повідомлення, направлені на адресу відповідачів, повернулися до 
                                                                              
апеляційного суду без вручення, з відмітками листоноші про відсутність адресатів за вказаною адресою, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України вважається належним повідомленням учасника справи, так як іншої адреси місця проживання або місця знаходження відповідачів суду повідомлено не було.
Враховуючи викладене та положення ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 8 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0137/08/00-ZNv, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику 70 000 доларів США, які ОСОБА_1 зобов`язалася повернути до 7 серпня 2017 року та сплачувати 13,5 процентів річних за користування кредитними коштами.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 8 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Форум» укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , яка належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 червня 2007 року. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигвінцевою Л.В.
30 січня 2019 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладений договір № 1283-Ф про відступлення прав вимоги, згідно якого за результатами відкритих торгів (аукціону), оформленого протоколом від 28 грудня 2018 року, товариство набуло право вимоги до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів.
29 березня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла» укладений договір про відступлення прав вимоги № 1283, за умовами якого новий кредитор набув право вимоги за кредитними договорами та договорами іпотеки, у тому числі і за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 .
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 5 листопада 2019 року власником квартири АДРЕСА_2 зареєстровано ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла» у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації  від 11 березня 2021 року є недоцільним визнання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, так як це призведе до звуження обсягу існуючих прав дитини.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правових позицій Великої Палати Верховного Суду та Касаційного цивільного суду Верховного Суду у даній категорії справ та зазначив, що зміна власника житлового приміщення, яке було предметом договору іпотеки і не було придбано за кредитні кошти, не є беззаперечною підставою для виселення мешканців квартири без надання іншого жилого приміщення та визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. 
Також суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_1 виселилася із спірної квартири, а відповідачі ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_3 ніколи у квартирі не проживали, що вони мають інше житло і що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні житловим приміщенням.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких 
                                                                   
підстав.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2021 року по справі № 206/5355/18 зазначено, що: відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31  березня 2021 року, справа № 753/72/17, вказано, що «підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.»
                                                                
Та обставина, що ТОВ «ФК «Амбрелла» на даний час є власником квартири не є підставою для припинення права користування квартирою відповідачів, адже сам факт переходу права власності від однієї особи до іншої не може бути єдиною та достатньою підставою для підтвердження наявності припинення підстав на право користування.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на положення ст. 317, 321, 319, 391 ЦК України та зазначав про неможливість розпорядитися квартирою у зв`язку із наявністю в ній зареєстрованих осіб, чим порушуються його права, як власника майна.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У даній справі встановлено, що спірна квартира не була придбана за кредитні кошти та належала ОСОБА_1 на праві власності з 2007 року.
ТОВ «ФК «Амбрелла» набуло право власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку і не може розпорядитися своєю власністю, оскільки попередній власник, яка втратила право на житло, та треті особи зареєстровані у квартирі, чим створюють перешкоди новому власнику.
Таким чином, встановивши, що позивач набув право власності на спірну квартиру у порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку», тому й питання про втрату права на користування житлом його колишніх власників має вирішуватися відповідно до цього Закону. 
Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.
При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні  стягнення на  жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої 
                                                                 
особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
Іпотекодержатель, а нині новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.
Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц.
Доводи апеляційної скарги, що відповідачі виселилися зі спірної квартири у добровільному порядку, належними доказами не підтверджені.
Частина перша статті 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Нормою, яка встановлює порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є стаття 72 ЖК Української РСР, у статті 71 ЖК Української РСР передбачені підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ТОВ «ФК «Амбрелла» не надано доказів того, що ОСОБА_1 виселилася добровільно із спірної квартири і в ній не проживає більше одного року, а відповідачі ОСОБА_2 та її малолітня дочка ОСОБА_3 у квартирі ніколи не проживали.  
Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 втратила право власності і відповідно право користування квартирою з моменту реєстрації права власності на квартиру товариством, що також стосується і членів її родини, друзів та будь-кого іншого, зареєстрованого у вказаній квартирі, оскільки вони втратили право користування автоматично, у зв`язку із тими ж обставинами, що і попередній власник ОСОБА_1 , не ґрунтуються на нормах матеріального права, які зазначені вище, а відтак є безпідставними.
Жодна норма матеріального права, на яку посилався позивач, як на підставу своїх позовних вимог, не містить положень про автоматичну втрату права користування жилим приміщенням.
Посилання у апеляційній скарзі на не врахування судом правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Як зазначала Велика Палата Верховного Суду, Верховний Суд України у постанові  зробив, зокрема, такі висновки: «правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, 
                                                                       
якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть із ним спільне господарство. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.»   
За змістом указаної постанови Верховний Суд України переглядав справу за позовом фізичної особи до фізичної особи, міського відділу управління Державної міграційної служби України про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації з підстав, передбачених статтями 71, 72, 156 ЖК УРСР та статтею 405 ЦК України.
Зокрема, позивач посилався на те, що після смерті батька він успадкував будинок. Відповідач - його племінниця, не проживає у помешканні більше 13 років без поважних причин та не бере участі в утриманні та облаштуванні житла.
Разом з цим, спір у даній справі відрізняється від спору, який був предметом розгляду Верховного Суду України, як за предметом доказування, так і за правовим регулюванням, оскільки пред`являючи даний позов, позивач не посилався на те, що відповідачі у спірній квартирі не проживають без поважних причин протягом певного часу, а також не надавав докази у підтвердження цим обставинам.
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, з яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
Як зазначено у апеляційній скарзі, товариство не вбачало за необхідне надання доказів щодо не проживання відповідачів у спірній квартирі, оскільки вважало, що такий факт мав бути встановлений та зазначений у висновку органу опіки та піклування про доцільність зняття з реєстрації дитини.
Також позивач посилався на те, що такі докази будуть надані апеляційному суду при апеляційному розгляді.
Під час апеляційного розгляду ТОВ «ФК «Амбрелла» було заявлено клопотання про проведення огляду (виїзду) спірного об`єкту нерухомого майна судом для встановлення факту проживання у ньому відповідачів та складання відповідного протоколу за результатами огляду.
Також представником позивача до апеляційного суду направлено клопотання про приєднання до матеріалів справи рішення Броварського міськрайонного суду Київської області в аналогічній справі, копії фотознімків, витяг щодо права власності.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення вищезазначених клопотань позивача, оскільки ним не надано доказів неможливості подання цих клопотань до суду першої інстанції.
Сподівання позивача, що його доводи будуть підтверджені у висновку органу опіки та піклування стосовно доцільності визнання дитини такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, не є поважною причиною не надання суду першої інстанції доказів у підтвердження своїх позовних вимог та обставин, якими  вони обґрунтовуються, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. 
                                                                 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані позивачем докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, його висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду у подібних правовідносинах, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд 
 
постановив:
 
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» залишити без задоволення, заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 7 жовтня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 14 липня 2022 року.

Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт  

Судді                                                                        Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк