Постанова
Іменем України
05 травня 2022 року 
м. Київ
справа № 607/16516/19
провадження № 61-9535св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач- ОСОБА_1 ,
відповідачі:  Виконавчий комітет Тернопільської міської ради, Тернопільська міська рада,  
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Виконавчого комітету Тернопільської міської ради на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 року               у складі судді Ромазана В. В. та постанову Тернопільського апеляційного суду                        від 04 червня 2020 року у складі колегії суддів: Храпак Н. М., Дикун С. І.,                     Парандюк Т. С.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Тернопільської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди. 
Позов обгрунтований тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2018 року визнано за ОСОБА_1 право на приватизацію житлової кімнати АДРЕСА_1 . Встановлено, що ОСОБА_1 у 2006 році, як працівник Відкритого акціонерного товариства «Текстерно» (далі - ВАТ «Текстерно»), поселена у житлове приміщення гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , який знаходився на балансі товариства.
У 2008 році ОСОБА_1 уклала із ВАТ «Текстерно» договір найму ліжко-місця у кімнаті гуртожитку, де проживає до сьогодні.
Із 2008 року відповідач систематично зловживає своїми правами та порушує права позивача на житло, яке не передано у власність ОСОБА_1 усупереч законодавству та рішенню суду. 
На її думку, ВАТ «Текстерно» спеціально створював перешкоди в отриманні необхідних документів для приватизації житла. Позивач вимушена проживати в незадовільних житлово-побутових умовах, оскільки не може ризикувати вкладати свої кошти у ремонт орендованого житла. Фактична відсутність житла впливає на її моральний стан, заважає ій влаштовувати особисте сімейне життя через невпевненість у завтрашньому дні. Позивач не має власного житла, відчуває значні моральні страждання через усвідомлення її дискримінації в порівнянні з іншими особами, які вже використали своє право на приватизацію. Моральні страждання викликають усвідомлення ОСОБА_1 своєї вразливості і беззахисності перед державним органом в особі Тернопільської міської ради, яка на її думку, діє всупереч норм права і моралі, вишукуючи формальні підстави, відверто протидіє задоволенню потреби у житлі позивача, яке гарантоване їй Конституцією України. Позивач впродовж семи років, безуспішно намагається реалізувати своє право на реєстрацію місця проживання, похідним від якого є інші права, а також право на житло.
Моральну шкоду вона визначила, виходячи із тривалості перенесених нею страждань та розчарувань протягом останніх 91 місяця, з розрахунку 1 000,00 грн за кожен місяць очікувань на справедливе та законне рішення про реєстрацію її проживання та передачу у власність кімнати у гуртожитку. 
Просила визнати протиправною відмову Виконавчого комітету Тернопільської міської радив передачі у власність позивачу житлової кімнати  АДРЕСА_1 , яка викладена у формі рішення Виконавчого комітетувід 26 вересня 2018 року № 727 про затвердження протоколу № 9 засідання міської комісії із забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків; зобов`язати Виконавчий комітет Тернопільської міської ради передати у власність позивачу житлову кімнату  АДРЕСА_1 ; стягнути                             на користь позивача з Тернопільської міської ради на відшкодування завданої моральної шкоди 91 000,00 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                                від 29 січня 2020 року, яке залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 04 червня 2020 року, позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, викладену у його рішенні від 26 вересня 2018 року № 722, у частині не надання дозволу ОСОБА_1 у приватизації займаного нею житлового приміщення, а саме: кімнати №  НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1 . Зобов`язано Виконавчий комітет Тернопільської міської ради вчинити дії щодо передачі в порядку приватизації                           у власність ОСОБА_1 житлової кімнати АДРЕСА_1 . 
Стягнено із Тернопільської міської ради за рахунок бюджету м. Тернополя шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1                                   2 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2020 року стягнено із Тернопільської міської ради за рахунок бюджету м. Тернополя шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 2 000,00 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу.
Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 29 січня 2018 року, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_1 право на приватизацію житлової кімнати АДРЕСА_1 . Суд встановив законність її проживання у спірному приміщенні, а відсутність реєстрації у цьому гуртожитку не може впливати на встановлене законом право позивача на приватизацію займаної нею кімнати. Суд дійшов висновку про визнання протиправною відмови Виконавчого комітету, викладену у його рішенні від 26 вересня 2018 року № 722 в частині ненадання дозволу ОСОБА_1 на приватизацію займаного нею житлового приміщення.
Щодо відшкодування моральної шкоди суд виходив з того, що після ухвалення Тернопільським міськрайонним судом рішення від 29 січня 2018 року ОСОБА_1 зазнала моральних страждань через неможливість реалізувати своє право на приватизацію житлового приміщення, протиправної відмови щодо цього, як наслідок неможливістю надалі володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. З урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнала позивач, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд вважав за необхідне визначити розмір моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
24 червня 2020 року Виконавчий комітет Тернопільської міської ради направив поштовим зв`язком до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 04 червня 2020 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2018 року не є преюдиційним для розгляду цієї справи, оскільки Тернопільська міська рада не була учасником справи, яку розглянув суд 29 січня 2018 року. 
Покладення в резолютивній частині оскаржуваного судового рішення на Виконавчий комітет Тернопільської міської ради обов`язку вчинити дії щодо передачі в порядку приватизації у власність ОСОБА_1 житлової кімнати свідчить про вирішення судом питання, віднесеного до дискреційних повноважень Виконавчого комітету Тернопільської міської ради. Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Інформаційна картка Н-11.1-06 передбачає варіанти дій надавача послуг.
Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог без належного обґрунтування, оскільки позивач у позовній заяві просила суд зобов`язати Виконавчий комітет ради передати у власність житлову кімнату.
Органом уповноваженим на прийняття рішення про приватизацію комунального майна є Міське бюро технічної інвентаризації.
Суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі                           № 459/274/17, в якій зазначено, що шкода підлягає стягненню саме із завдавача шкоди, а не за рахунок Єдиного казначейського рахунку. Матеріали справи не містять доказів про те, що рішеннями, дією чи бездіяльністю Тернопільської міської ради позивачу завдано шкоди.
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У вересні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2018 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом                   ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання права на приватизацію кімнати у гуртожитку, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право на приватизацію житлової кімнати АДРЕСА_1 .
03 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міського голови (Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради) із письмовою заявою про реєстрацію місця проживання на АДРЕСА_1 .
Також представник ОСОБА_1 - Пацула В. О. в її інтересах подав заяви до Тернопільського міського голови, а саме 15 серпня 2017 року, 21 вересня 2017 року про передачу в приватну власність жилого приміщення в гуртожитку, а саме житлової кімнати № НОМЕР_1 в гуртожитку на АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 відмовлено у приватизації спірного житлового приміщення, оскільки вона не надала копію ордеру про надання жилого приміщення АДРЕСА_1 , довідку про склад сім`ї громадянина, довідку з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію (форма № 3).
Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 25 липня 2018 року № 549 затверджено протокол № 7 засідання міської комісії із забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків від 19 липня 2018 року щодо перенесення справи ОСОБА_1 про передачу у власність займаного жилого приміщення - кімнати № НОМЕР_1 в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , для додаткового вивчення та доручено Управлінню правового забезпечення звернутись для надання роз`яснення щодо виконання рішення суду у справі № 607/15122/17 в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.
Згідно з витягом із протоколу № 7 засідання міської комісії із забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків від 19 липня 2018 року у поданих ОСОБА_1 документах відсутні довідка про склад сім`ї та займані приміщення з ЖЕКу форми № 3.
12 липня 2018 року адвокат Пацула В. О. в інтересах ОСОБА_1 повторно подав заяву до відповідача, у якій просив від імені ОСОБА_1 оформити передачу в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність жилого приміщення в гуртожитку, що займає на умовах найму, а саме житлової кімнати № НОМЕР_1 в гуртожитку                                    на АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 30 серпня 2018 року Тернопільський міськрайонний суд відмовив Тернопільській міській раді у роз`ясненні рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 січня 2018 року.
Листом №4478/08 від 27 вересня 2018 року Виконавчий комітет Тернопільської міської ради повідомив, що рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 26 вересня 2018 року № 722 затверджено рішення міської комісії із забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків щодо відмови у передачі позивачу у власність кімнати АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю ордера на вселення в кімнату гуртожитку, відсутністю реєстрації постійного місця проживання в цій кімнаті гуртожитку, встановленого законом тривалого часу проживання в цій кімнаті гуртожитку, документів, передбачених пунктом 2 інформаційної картки Н-11.1-06, а саме довідки про склад сім`ї громадянина, що мешкає у жилому приміщенні (кімнаті, кімнатах) у гуртожитку та займані ними приміщення з організації, яка обслуговує гуртожиток, яка встановлює порядок підтвердження факту постійного проживання особи в жилому приміщенні, що не дає права здійснити приватизацію відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначав, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 459/274/17.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваженняу встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 172 ЦК України).
Відповідно до частини п`ятої  статті 129 Конституції України визначає, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Згідно із статтею 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2018 року, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_1 право на приватизацію житлової кімнати АДРЕСА_1 .
Вказаним рішенням суд встановив, що ОСОБА_1 у 2006 році, як працівник ВАТ «Текстерно», поселена в житлове приміщення гуртожитку на АДРЕСА_1 , який знаходився на балансі товариства та в 2008 році ОСОБА_1 уклала з ВАТ «Текстерно» договір найму ліжко-місця у кімнаті гуртожитку, де проживає на момент розгляду справи. 
Правомірність (законність) проживання ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні та її право на приватизацію житлової кімнати АДРЕСА_1 встановлена рішенням Тернопільського міськрайонного суду                         від 29 січня 2018 року. 
Стягнувши на відшкодування моральної шкоди 2 000,00 грн з міської ради, суд виходив з того, що таку шкоду завдано діями відповідачів щодо відмови позивачу                    у наданні дозволу на приватизацію спірної житлової кімнати у гуртожитку, зокрема, після ухвалення рішення Тернопільським міськрайонним судом від 29 січня                       2018 року.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (тут і далі в редакції, чинній станом на 29 січня 2018 року) ( далі - Закон) виконавчі органи рад - це органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами. 
Згідно із частиною другою статті 2 Закону місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. 
Система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення ( частина перша статті 5 Закону).
Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (частина перша статті 10 Закону).
Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам (частини перша та друга статті 11 Закону).
Органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону (частина перша статті 16 Закону).
У цій справі позов пред`явлено до двох відповідачів: Тернопільської міської ради та її виконавчого органу - Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, які є самостійними органами місцевого самоврядування та юридичними особами.
У цій справі застосування норми права щодо відшкодування моральної шкоди, яку покладено на Тернопільську міську раду, оскаржує виконавчий комітет цієї ради.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові  від 27 січня 2020 року у справі № 459/274/17, провадження 61-25576 сво18, виклав висновок, що тлумачення статей 2, 11, 172, 1167, 1173 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її                   результатом - моральною шкодою. Тобто боржником є відповідний орган місцевого самоврядування, яка бере участь у справі як відповідач.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовуєтьсядержавою,Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).
Суди встановили, що позивач тривалий час не може реалізувати своє право на приватизацію житлового приміщення, зазнала моральних страждань навіть після ухвалення судом рішення і зобов`язали міську раду відшкодувати моральну шкоду.
Верховний Суд зазначає, що за змістом частини статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги в межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 09 червня              2021 року, справа № 488/4028/15-ц, провадження № 61-174св19, зазначено, що аналізуючи положення статті 400 ЦПК УКраїни, можна зробити висновок, що завданням суду касаційної інстанції є перевірка судових рішень судів попередніх інстанцій лише в межах касаційної скарги і стосовно осіб, які подали таку скаргу.
У цій справі Тернопільська міська рада судові рішення в частині, які стосуються її прав та обов`язків, не оскаржила, висновок судів про відшкодування моральної шкоди не суперечить висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду                        у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 459/274/17, провадження                                   61-25576 сво18, тому відсутні підстави для скасування судових рішень у справі.
У касаційній скарзі заявник не навів інших підстав та випадків касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального                                        і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Виконавчого комітету Тернопільської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 рокута постанову Тернопільського апеляційного суду від 04 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
Г. І. Усик
В. В. Яремко