ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

14 липня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/12712/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Ясенової Т.І.,        

розглянувши в у порядку письмового провадження в м. Дніпро апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року 
в адміністративній справі № 160/12712/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_2, в якому просила:
- визнати дії Військової частини НОМЕР_2 протиправними щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 68 діб невикористаних днів щорічної додаткової відпустки як одинока мати та мати двох дітей віком до 15 років за 2014 рік, за 2015 рік, за 2016 рік, за 2017 рік та несвоєчасної виплати у день звільнення грошової компенсації за 68 діб невикористаних днів щорічної додаткової відпустки як одинока мати та мати двох дітей віком до 15 років за 2014 рік, за 2015 рік, за 2016 рік, за 2017 рік на суму такої грошової компенсації за весь період затримки виплати по день фактично виплати грошової компенсації;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 68 діб невикористаних днів щорічної додаткової відпустки як одинока мати та мати двох дітей віком до 15 років за 2014 рік, за 2015 рік, за 2016 рік, за 2017 рік, яка передбачена наказом військової частини НОМЕР_2 №43 від 28.02.2020 року та не виплачена у день звільнення;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у вигляді грошової компенсації за 68 діб невикористаних днів щорічної додаткової відпустки як одинока мати та мати двох дітей віком до 15 років за 2014 рік, за 2015 рік, за 2016 рік, за 2017 рік, яка передбачена наказом військової частини НОМЕР_2 №43 від 28.02.2020 року на суму такої грошової компенсації за весь період затримки виплати по день фактично виплати грошової компенсації.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року у справі №160/12712/21 адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково, а саме:
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 68 діб невикористаних днів щорічної додаткової відпустки як одинока мати та мати двох дітей віком до 15 років за 2014 рік, за 2015 рік, за 2016 рік, за 2017 рік. 
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 68 діб невикористаних днів щорічної додаткової відпустки як одинока мати та мати двох дітей віком до 15 років за 2014 рік, за 2015 рік, за 2016 рік, за 2017 рік, яка передбачена наказом військової частини НОМЕР_2 №43 від 28.02.2020 року та не виплачена у день звільнення.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Військова частина НОМЕР_2, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржила його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне встановлення фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що суд першої інстанції при прийнятті рішення у справі не врахував, що відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану, або до моменту прийняття рішення про демобілізацію, додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, отже підстави для виплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як військовослужбовцю-жінці, яка є одинокою матір`ю та має двох дітей віком до 15 років, відсутні. Крім того, відповідно до листа Департаменту фінансів Міністерства оборони України роз`яснено, що під час звільнення з військової служби виплачується компенсація тільки за неотримані щорічні основні відпустки та компенсація за неотриману відпустку як учаснику бойових дій, за наявності підстав.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 та є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .
Відповідно до наявних в матеріалах справи свідоцтв про народження ОСОБА_1 є матір`ю двох дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до витягу наказу командира Військової частини НОМЕР_2 №43 від 28.02.2020 року ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та відповідно до якого вирішено, зокрема, виплатити грошову компенсацію за 68 діб не використаних додаткових соціальних відпусток, як одинока мати та мати двох дітей віком до 15 років за 2014 рік, 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік.
Вказану компенсацію не було виплачено позивачу, у зв`язку з чим 07.06.2021 року остання звернулась до відповідача щодо надання інформації про виплату грошової компенсації за 68 діб невикористаних додаткових соціальних відпусток, як одинока мати та мати двох дітей віком до 15 років за 2014 рік, 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік.
24.06.2021 року Військова частина НОМЕР_2 листом №691/170 від 24.06.2021 року повідомила позивача, що виплату як матері двох дітей до 15 років за період з 2014 року по 2017 рік не виплачено, оскільки відповідно до листа ДФ МОУ №154/181/1-984 від 26.10.2020 року така виплата не передбачена.
Правомірність бездіяльності відповідача щодо виплати позивачу при звільненні компенсації за 68 діб не використаних додаткових соціальних відпусток, як одинока мати та мати двох дітей віком до 15 років за 2014 рік, 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік є предметом судового розгляду у даній справі.
З урахуванням положень ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції зокрема виходив з того, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження нею військової служби, що свідчить про наявність протиправних дій відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 68 діб невикористаних днів щорічної додаткової відпустки як одинока мати та мати двох дітей віком до 15 років за 2014 рік, за 2015 рік, за 2016 рік, за 2017 рік.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.
При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII).
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Приписами ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» право військовослужбовців на відпустки, порядок їх надання та відкликання з них. Частиною 8 вказаної статті передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Положеннями ст.24 Закону України «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Абзацами 2, 3 ч. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначено Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (далі - Порядок №260).
Згідно з п.3 розділу ХХХІ Порядку №260, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
При цьому, статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 №504/96-ВР установлені такі види відпусток:
1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;
2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);
3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);
3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);
4) соціальні відпустки, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);
5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).
Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
Згідно з ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Відповідно до ч. 7 ст. 20 Закону України «Про відпустки» додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.
З огляду на вищевикладене суд першої інстанції правильно вказав про те, що чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, при цьому додаткові відпустки працівникам, які мають дітей надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 Закону України «Про відпустки», а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 є одинокою матір`ю та має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років, вона, окрім основної щорічної відпустки, має право на додаткову відпустку - як матері двох дітей віком до 15 років на підставі ст. 19 Закону України «Про відпустки» (тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів).
Вищенаведене свідчать про те, що позивач, як військовослужбовець та мати, яка виховує сама двох дітей до 15 років, звільняючись з військової служби мала право на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2014-2017 роки, що також підтверджується наказом відповідача від 28.02.2020 №43.
Разом з тим, п. 17 - 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлені обмеження щодо реалізації військовослужбовцями права на додаткові відпустки, згідно з якими в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Натомість, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Суд зазначає, що визначення особливого періоду надано в Законі України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543) та Законі України від 06.12.1991 № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон №1932).
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Приписами ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Із аналізу зазначених норм вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.
Однак, суд першої інстанції правильно зазначив, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження нею військової служби.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №620/4218/18, в якій вказала, зокрема про те, що аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Як зазначалось вище, ОСОБА_1 проходила військову службу, в період 2014-2017 років мала двох дітей до 15 років та, з огляду на запроваджений у державі особливий період, не використала додаткову щорічну відпустку на підставі статті 19 Закону України «Про відпустки». 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність, у даному випадку, протиправних дій відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 68 діб невикористаних днів щорічної додаткової відпустки як одинокій матері та матері двох дітей віком до 15 років за 2014 рік, за 2015 рік, за 2016 рік, за 2017 рік, що, у свою чергу, є підставою для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 68 діб невикористаних днів щорічної додаткової відпустки як одинокій матері та матері двох дітей віком до 15 років за 2014 рік, за 2015 рік, за 2016 рік, за 2017 рік, яка передбачена наказом військової частини НОМЕР_2 №43 від 28.02.2020 року та не виплачена у день звільнення.
Щодо вимог позивача про компенсацію втрати частини доходів у вигляді грошової компенсації за 68 діб невикористаних днів щорічної додаткової відпустки, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що позивач просить нарахувати компенсацію на ще не виплачені суми, що не підпадає під визначення доходів, передбачених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за порушення строків виплати яких сплачується компенсація, що, свідчить про передчасність таких вимог позивача та відсутність підстав для їх задоволення.
За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про часткове задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм матеріального права, тому останнє підлягає залишенню без змін.
Доводи апеляційної скарги відповідача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.  243,  311,  316,  321,  322, 325, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року у справі №160/12712/21 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили відповідно до ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова