ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
4 травня 2022 року
м. Київ
справа № 759/15052/19
провадження № 61-19160св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Пац Євгенія Олегівна, на рішення Шевченківського районного суду 
міста Києва від 31 серпня 2020 року, ухвалене у складі судді Фролової І. В., та постанову Київського апеляційного суду від 9 грудня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Олійника В. І., Кулікової С. В., Желепи О. В., та касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тащі Сергій Михайлович, на постанову Київського апеляційного суду від 9 грудня 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача та стягнення пені.
В обґрунтування позову вказував, що протягом 2017-2018 років ним було відкрито банківські рахунки фізичної особи у столичному відділенні ПАТ 
КБ «ПриватБанк».
1 вересня 2017 року в АТ КБ «ПриватБанк» йому відкрито рахунки для поповнення в іноземних валютах: в доларах США - НОМЕР_1 , 
в EURO – НОМЕР_7 . 
Згідно з угодою № SAMDNWFC00035432316 від 12 червня 2017 року позивачу відкрито картковий рахунок №  НОМЕР_3 , на який зараховувалися кошти з депозитних рахунків та здійснювалися розрахункові операції.
На підставі угоди від 19 листопада 2018 року № SAMDNWFD0072133091800 йому було відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_4 , де зберігались його грошові кошти.
Зазначав, що в АТ «КБ «ПриватБанк» у нього обліковувались грошові кошти на депозитному рахунку №  НОМЕР_5 , які надійшли з рахунку у Публічному акціонерному товариства «МТБ Банк» 16 жовтня 2018 року 
у розмірі 459 791,09 доларів США.
26 грудня 2018 року у позивача виникла потреба у перерахуванні коштів з АТ 
КБ «ПриватБанк» на його рахунок в іноземному банку для розрахунку з третіми особами згідно наявних зобов`язань перед ними, однак дане розпорядження не було виконано.
За таких обставин просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» пеню в розмірі 3% в день за прострочення виконання зобов`язання з перерахування грошових коштів з рахунку № НОМЕР_3 , відкритого на його ім`я, а саме пеню за 36 днів прострочення виконання зобов`язання за період з 27 грудня 2018 року 
до 31 січня 2019 року у розмірі 5 905 440 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі. Стягнено з АТ 
КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню за 36 днів прострочення виконання зобов`язання за період з 27 грудня 2018 року до 31 січня 2019 року (включно), що становить 5 905 440 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, тому останній несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення. Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушив статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За таких обставин суд першої інстанції вважав доведеними вимоги позову належними і допустимими доказаними, що є підставою для його задоволення.
Постановою Київського апеляційного суду від 9 грудня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року змінено, зменшено розмір стягненої пені за прострочення виконання зобов`язання до 200 000 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про наявність правових підстав для нарахування та стягнення пені за частиною п`ятою 
статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
В цей же час апеляційний суд зазначив, що висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі, що більше, ніж удвічі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи, тому дійшов висновку про зменшення розміру стягненої пені за прострочення виконання зобов`язання до 200 000 грн.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У грудні 2020 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Пац Є. О. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 9 грудня 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постанові 
від 21 лютого 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 31 липня 
2018 року про виправлення описки, у справі № 759/13827/15-ц (провадження № 61-5543св18), згідно з яким зміст частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 1061 ЦК України, якою передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника.
Крім того, суди не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 243/3823/17 (провадження № 61-49135св18), щодо застосування статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини сьомої статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», пункту 12 
розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 705 від 5 листопада 2014 року (далі - Положення № 705 від 5 листопада 2014 року) та пункту 1.5 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 492 
від 12 листопада 2003 року (далі - Інструкція №  492 від 12 листопада 2003 року).
АТ КБ «ПриватБанк» вказувало, що рішення суду першої інстанції ухвалено 
з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки позивач 
є громадянином Ізраїлю та не має постійного місця проживання в Україні. Тимчасове перебування позивача (три дні) в готелі не можна вважати зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, тому відсутні підстави вважати дану справу підсудною Шевченківському районному суду 
міста Києва відповідно до частини п`ятої статті 28 ЦПК України.
Також вказує про те, що АТ КБ «ПриватБанк» не повідомлений належним чином про дату і час судового засідання, призначеного судом першої інстанції 
на 31 серпня 2020 року.
На думку позивача, суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті, незважаючи на неотримання АТ КБ «ПриватБанк» прийнятих судом 
у підготовчому засіданні відповіді на відзив та заяви про збільшення позовних вимог. Вказане порушення позбавило заявника права подати відзив на збільшені позовні вимоги.
Крім того, заявник вказує про неврахування судами попередніх інстанцій того, що на виконання Положення про порядок здійснення банками аналізу та перевірки документів (інформації) про фінансові операції та їх учасників, затвердженого постановою Національного банку України № 369 від 15 серпня 2016 року (далі - Положення № 369 від 15 серпня 2016 року) банк запросив 
у позивача підтвердження джерела походження коштів, розміщених на депозитному рахунку, оскільки ініційована ним фінансова операція (переказ коштів у розмірі 200 000 доларів США за межі України) містить ознаки ризикової. У зв`язку з ненаданням ОСОБА_1 необхідних документів, що підтверджують первинне джерело походження коштів, банк правомірно відмовив йому у здійсненні вказаної фінансової операції.
У подальшому позивач здійснив переказ коштів у розмірі понад 200 000 доларів США за межі України зі свого рахунку НОМЕР_6 на рахунок в іноземному банку (CREDITWEST BANK FINAL Beneficiary1/Boris Samoilov/ISTANBUL) п`ятьма платежами, які виконані банком (27 грудня 
2018 року - 50 000 доларів США, 27 грудня 2018 року - 50 000 доларів США, 
3 січня 2019 року - 50 000 доларів США, 4 січня 2019 року - 51 000 доларів США, 8 січня 2019 року - 51 000 доларів США). Позивач визнав обставини щодо здійснення вказаних платежів у відповіді на відзив, проте суд першої інстанції зазначив про ненадання банком доказів на підтвердження вказаних обставин. Зауважив, що порушення судом першої інстнації норм процесуального права унеможливили надання доказів проведення банком вказаних платежів.
У січні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тащі С. М. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 9 грудня 2020 року в частині зменшення розміру стягненої пені за прострочення виконання зобов`язання та залишити в цій частині в силі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року.
Касаційна скарга адвоката Тащі С. М. мотивована помилковістю висновку суду апеляційної інстанції про зменшення розміру пені та про те, що розмір пені більш ніж у двічі перевищує розмір зобов`язання. Зазначає, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з відмовою банку у поверненні позивачу вкладу 
в розмірі 200 000 доларів США, тому стягнена судом першої інстанції сума пені у гривневому еквіваленті майже дорівнює розміру невиконаних зобов`язань.
Вказує, що суд апеляційної інстанції безпідставно зменшив майже у тридцять разів розмір штрафних санкцій, що вказує на недотримання судом принципів справедливості, добросовісності та розумності і неправильне застосування 
статті 551 ЦК України.
Позиція інших учасників справи
У лютому 2021 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Тащі С. М. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», у якому, посилаючись на безпідставність її доводів, просив касаційну скаргу відповідача залишити без задоволення.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» і ухвалою цього ж суду від 20 січня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1

Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи АТ 
КБ «ПриватБанк» про:
-          неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 470/493/17 (провадження № 61-12724св18), від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц (провадження № 61-5543св18), від 17 квітня 
2019 року у справі № 243/3823/17 (провадження № 61-49135св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
-          ухвалення судових рішень з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; справу розглянуто за відсутності заявника, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання; суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
 
Крім того, підставою для відкриття касаційного провадження у справі були доводи представника  ОСОБА_1 - адвоката Тащі С. М. про застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц (провадження № 14-442цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц ( провадження № 14-446цс18), 
у постановах Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі № 757/32522/17 (провадження № 61-461св19), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19), від 11 січня 2020 року у справі № 335/11482/16-ц (провадження № 61-19787св19), від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18 (провадження № 61-14248св19), від 15 квітня 2020 року у справі 
№ 756/14910/16-ц (провадження № 61-14561св19), у постановахВерховного Суду України від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, від 1 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16, 
від 13 березня 2017 року у справі № 6-2128цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 8 червня 2017 року ОСОБА_1 підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
12 червня 2017 року ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» уклали договір № SАMDNWFС00035432316 на оформлення поточного рахунку, на який зараховувалися кошти з депозитних рахунків після закінчення строку депозитів або на вимогу вкладника (позивача), проценти за депозитом; здійснювалися розрахункові операції в торговельній мережі, розрахунки в мережі Інтернет, зняття готівки через банкомати і каси банківських установ, а також списання, перерахування коштів згідно поданих власником рахунку платіжних (меморіальних) доручень на банківські рахунки різних отримувачів в банках України та за кордоном.
1 вересня 2017 року у АТ КБ «ПриватБанк» Самойлову Б. відкрито рахунки для поповнення в іноземних валютах: доларах США - НОМЕР_1 , EURO – НОМЕР_7 .
Судами встановлено, що 26 грудня 2018 року ОСОБА_1 надав платіжне доручення (ID:НОМЕР_8) в АТ КБ «ПриватБанк» для перерахування коштів у розмірі 200 000 доларів США з рахунку у АТ КБ «ПриватБанк» №  НОМЕР_6 на реквізити у CREDITWEST BANK FINAL Beneficiary1/Boris Samoilov/ISTANBUL.
20 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про досудове врегулювання спору.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи і перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права в межах вимог та доводів касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру 
(стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства 
(пункт 3) частини третьої статті 2 ЦПК України).
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).
Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, 
від 8 квітня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, 
від 13 грудня 2011 року).
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, неповідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Тлумачення частини першої статті 8, частини другої статті 211, пункту 3) 
частини третьої статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що:
обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу;
невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства; 
розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
У ситуації, коли суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони, яка не була належним чином повідомлена про час та місце її розгляду, а суд апеляційної інстанції, повідомивши відповідну сторону належним чином, залишив таке рішення суду першої інстанції без змін, якщо такий учасник справи обґрунтовував свою апеляційну скаргу такою підставою, суд касаційної інстанції не може застосувати правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» (частина друга статті 410 ЦПК України).
Тлумачення частини другої статті 410 ЦПК України свідчить, що:
правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення;
оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції;
правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, в
ід 20 лютого 2014 року).
Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 3 липня 2014 року).
У справі, що переглядається:
ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 
2020 року відкрито провадження у справі; постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 13 квітня 2020 року о 10 год;
13 квітня 2020 року, 26 квітня 2020 року та 19 серпня 2020 року судом першої інстанції підготовче засідання відкладалось;
ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 
2020 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті цього ж дня 31 серпня 2020 року; 
у судовому засіданні, призначеному на 31 серпня 2020 року, ухвалено рішення, в якому зазначено, що «представник відповідача у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив»;
аналіз матеріалів справи свідчить, що відомості про належне повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» про розгляд справи на 31 серпня 2020 року 
у матеріалах справи відсутні. Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу у судовому засіданні, призначеному на 31 серпня 2020 року, за відсутності учасника справи - АТ КБ «ПриватБанк», належним чином не повідомленого про місце, дату та час судового засідання;
в апеляційній скарзі на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від  31 серпня 2020 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат 
Пац Є. О. посилалася на порушення судом першої інстанції норм цивільного процесуального права, а саме - неповідомлення банку про відкрите судове засідання, призначене на 31 серпня 2020 року. Аналіз оскаржуваної постанови апеляційного суду свідчить, що апеляційний суд не надав відповіді на цей конкретний, доречний та важливий довід заявника;
залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, тому дійшов неправильного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Аналогічний висновок викладено об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21).
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою 
статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» дають підстави для висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена без додержання процесуального права, тому колегія суддів вважає необхідним касаційні скарги задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Пац Євгенія Олегівна, та касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тащі Сергій Михайлович, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 9 грудня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В.М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчук