Ухвала
16 травня 2022 року
м. Київ
справа № 541/1227/14-ц
провадження № 61-606ск22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,
розглянув касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Панченко Олена Олександрівна, на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , Миргородського підприємства технічної інвентаризації та експертизи «Інвентаризатор» про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП  ОСОБА_1 ), Миргородського підприємства технічної інвентаризації та експертизи «Інвентаризатор» (далі - Підприємство) про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 15 жовтня 2007 року № К-134-2007 у розмірі 1 334 21,92 грн, яка утворилася у зв`язку з невиконанням позичальником належним чином взятих за кредитним договором зобов`язань.
У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним договору про мультивалютну кредитну лінію від 05 травня 2008 року № К-134-2007, оскільки цей договір вчинено внаслідок обману зі сторони банку щодо істотних умов. Посилалася на порушення банком норм Закону України «Про захист прав споживачів». 
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 липня 2015 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» залишено без розгляду.
Заочним рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 липня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним з моменту укладення договір про мультикредитну лінію від 05 травня 2008 року № К-134-2007, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та ФОП  ОСОБА_1 . У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 збитків у розмірі 1 191 460 грн відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави 243,60 грн судового збору, від сплати якого був звільнена позивачка при зверненні до суду.
Додатковим рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 липня 2015 року у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення судових витрат (витрат на проведення експертизи) у розмірі 8 800,00 грн відмовлено.
Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 01 вересня 2015 року ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 липня 2015 року скасовано, справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 жовтня 2015 року заяву ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про перегляд заочного рішення від 06 липня 2015 року залишено без задоволення.
Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено, заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 3 897,60 грн судового збору.
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 січня 2016 року провадження у справі за позовними вимогами ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» до ФОП  ОСОБА_1 , Підприємства про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито.
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 січня 2016 року у задоволенні позову до ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 січня 2016 року залишено без задоволення, а зазначену ухвалу - без змін.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 січня 2016 року задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 324 589,82 грн, з яких 885 962,42 грн - заборгованість за тілом кредитом, 362 488,85 грн - за відсотками, 76 138,55 грн - пеня.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року - без змін.
Ухвалою Верховного Суду України від 17 жовтня 2016 року у допуску до провадження Верховного Суду України цієї справи за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року відмовлено.
10 січня 2021 року ФОП  ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року з пропуском строку на касаційне оскарження.
Посилається на те, що зазначений строк нею пропущений з поважних причин, оскільки оскаржувані судові рішення суду апеляційної інстанції вона отримала лише 21 грудня 2021 року, а тому останній день для подання касаційної скарги є 10 січня 2022 року.
Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2022 року зазначені заявницею підстави пропущення процесуального строку на касаційне оскарження судових рішень визнані неповажними, касаційну скаргу ФОП  ОСОБА_1 залишено без руху. Роз`яснено наслідки невиконання зазначеної ухвали.
Встановлено, що ОСОБА_1 як фізична особа у травні 2016 року оскаржувала рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року до суду касаційної інстанції, а отже, і ФОП ОСОБА_1 була обізнана про наявність оскаржуваних судових рішень.
На виконання зазначеної ухвали заявниця подала клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року з наведенням додаткових мотивів.
Зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції всі судові повістки та ухвали суду першої інстанції надсилалися на адресу всіх учасників справи. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 січня 2016 року провадження у цій справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ФОП  ОСОБА_1 , Підприємства про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито.
Отже, оскільки, суд першої інстанції ухвалою від 21 січня 2016 року провадження у цій справі закрив в частині вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ФОП  ОСОБА_1 , Підприємство, надалі всі судові рішення та повістки ФОП  ОСОБА_1 та Миргородському підприємству технічної інвентаризації та експертизи «Інвентаризатор» не надсилалися.
Також зазначає, що не можна ототожнювати ФОП  ОСОБА_1 та фізичну особу ОСОБА_1 , як одного учасника у справі, оскільки позов було заявлено окремо до фізичної особи ОСОБА_1 , ФОП  ОСОБА_1 , Підприємства. Отже, фізична особа ОСОБА_1 та ФОП  ОСОБА_1 набули статусу учасників у справі, як співвідповідачі.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 14 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 325 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення) касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду. У разі пропущення строку, встановленого частиною першою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк.
Апеляційним судом Полтавської області оскаржувані ухвалу та постанову прийняті 16 березня 2016 року, а отже, останнім днем строку на касаційне оскарження було 05 квітня 2016 року.
Із касаційною скаргою ФОП  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Панченко О. О., звернулась 10 січня 2022 року.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження визнанні судом неповажними.
Встановлено, що будучи обізнаною з наявністю цієї справи та змістом оскаржених судових рішень на час їх ухвалення, ФОП  ОСОБА_1 подала касаційну скаргу більше як через 5 років з часу їх ухвалення.
Щодо доводів заявниці про те, що вона не отримувала кореспонденції та копій оскаржуваних рішень, оскільки ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 січня 2016 року провадження у цій справі в частині вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ФОП  ОСОБА_1 , Підприємства закрито, а отже, вона пропустила строк на касаційне оскарження зазначених судових рішень з поважних причин, то Верховний Суд звертає увагу на таке.
З матеріалів касаційного провадження відомо, що ОСОБА_1 зверталась із заявою про видачу копії ухвали та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року, також наявна копія супровідного листа про надсилання їй копії зазначених рішень суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року, що свідчить про обізнаність ОСОБА_1 про наявність та зміст оскаржуваних судових рішень.
Отже, оскільки ОСОБА_1 у травні 2016 року оскаржувала рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року до суду касаційної інстанції, що свідчить про обізнаність про наявність та зміст зазначених судових рішень.
Заявниця зазначає, що при вирішенні питання про поновлення строку на касаційне оскарження не можна ототожнювати ФОП  ОСОБА_1 та фізичну особу ОСОБА_1 , як одного учасника у справі.
З приводу цих тверджень Верховний Суд виходить з такого. 
Незважаючи на те, що ФОП ОСОБА_1 та фізична особа ОСОБА_1 у справі мали статус окремих відповідачів, титульним керівником та представником ФОП ОСОБА_1 є сама фізична особа ОСОБА_1 , яка отримала копії судових рішень та оскаржувала їх в апеляційному та касаційному порядку.
Таким чином, ФОП ОСОБА_1 в особі самої ОСОБА_1 з березня 2016 року було достовірно відомо про наявність ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року, а факт оскарження рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року ОСОБА_1 у травні 2016 року як фізичною особою до суду касаційної інстанції (Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ) свідчить про те, що вона також як ФОП була ознайомлення з їх змістом.
Отже, касаційна скарга подана з пропуском строку передбаченого частиною першою статті 325 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення), а доводи та обґрунтування заявниці не містять підстав для поновлення строку з підстав передбачених частиною дугою статті 325 цього Кодексу.
За змістом статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень.
У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, необхідно тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (Рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), ппункт 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (Рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), пункт 52).
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» та від 14 жовтня 2003 року «Трух проти України»).
Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
ЄСПЛ вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення ЄСПЛ від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України»).
Поновлення строку, пропущеного у зв`язку зі спливом тривалого періоду (понад 5 років), та за підстав, які не можуть бути визнані переконливими, свідчитиме про порушення судом принципу юридичної визначеності.
У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1статті 6 Конвенції доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції.
Відповідно до частини третьої статті 393, пункту 4 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником в строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнані судом неповажними.
Отже, оскільки обізнаність ФОП ОСОБА_1 з наявністю та змістом оскаржуваних судових рішень, починаючи з травня 2016 року є очевидною, зазначені заявницею підстави для поновлення строку є неповажними, зважаючи на тривалість пропуску строку на касаційне оскарження, який перевищує 5 років, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись пунктом 4 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Панченко Олена Олександрівна, на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , Миргородського підприємства технічної інвентаризації та експертизи «Інвентаризатор» про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявниці. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                        А. С. Олійник
                                                                                                                        Г. І. Усик