Справа № 461/9047/15-ц                        Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М. 
Провадження № 22-ц/811/4336/21                Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 червня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів Ванівського О.М., Крайник Н.П.
при секретарі Ждан К.О.
з участю представника ПАТ «Ідея Банк» Жук Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу апеляційною скаргою ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави та стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави та стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 22.10.2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №910.19010, згідно якого ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 86024,98 грн. на купівлю транспортного засобу марки «DAEWOO Nexia», 2011 року випуску, колір синій, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Виконання умов кредитного договору забезпечено договором поруки від 22.10.2012 року за умовами якого ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання відповідати перед позивачем солідарно в межах визначеної суми в розмірі 50 грн. Крім того, між сторонами на виконання зобов`язання за кредитним договором укладений договір застави предметом якого визначений транспортний засіб марки «DAEWOO Nexia», 2011 року випуску, колір синій, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 . Строк користування кредитними коштами за кредитним договором – до 22.10.2017 р. Станом на 02.07.2015 р. загальна заборгованість відповідача ОСОБА_2 через невиконання умов кредитного договору, разом з процентами та неустойкою, складає 201235,10 грн. Просить суд в рахунок кредитного зобов`язання, звернути стягнення на предмет застави, вилучити у ОСОБА_2 транспортний засіб, стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за договором поруки в розмірі 50 гривень та судові витрати.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави та стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
В рахунок погашення кредитних зобов`язань на користь ПАТ «Ідея Банк» (код ЄДРПОУ 19390819) за кредитним договором № 910.19010, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_3 ), адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , в сумі 201 235,10 гривень яка складається із наступного:
-50633,88 грн. основний борг;
-27475,70 грн. - прострочений борг;
-35667,01 грн. - прострочені проценти;
-415,29 грн. - строкові проценти;
-84892,60 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобовязань;
-2150,62 грн. інші штрафні санкції.
звернуто стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль марки «DAEWOO Nexia», 2011 року випуску, колір синій, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 , шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь-якій третій особі покупцю від імені власника ОСОБА_2 , для чого надати ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу.
Передано автомобіль марки «DAEWOO Nexia», 2011 року випуску, колір синій, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 , в управління ПАТ «Ідея Банк» на період до його реалізації.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ідея Банк» (код ЄДРПОУ 19390819) заборгованість за кредитним договором на підставі договору поруки в сумі 50 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ідея Банк» суму судових витрат в розмірі 2310,55 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ідея Банк» суму судових витрат в розмірі 243,60 гривень.
У решті позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - відмовлено.

Рішення суду 25 листопада 2021 року оскаржила ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 .
Вважає рішення суду незаконним. Зазначає, що судом порушено норми процесуального права, оскільки суд не належним чином повідомив відповідачку про дату та час судового засідання, розглянув справу за відсутності відповідачки та її представника, шодо яких в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце судового засідання, розгляд справи не відклав, причини неявки не з`ясував, чим порушив право відповідачки на участь в судовому засіданні, не забезпечив їй можливості подати докази та навести доводи.
Звертає увагу, що позивач банк з метою зміни територіальної підсудності справи залучив у якості поручителя невідому особи ОСОБА_3 , в кредитному договорі відсутні посилання щодо забезпечення виконання грошового зобов`язання порукою, а сам договір поруки укладений майже через три роки після підписання та вже на стадії виконання кредитного договору.
Зазначає, що ПАТ «Ідея Банк» звернувшись з позовом в суд, надало розрахунок заборгованості станом на 02.07.2015 року за кредитним договором № 910.19010 від 22.10.2012 року, однак зазначений розрахунок пред`явленого до стягнення боргу не можна вважати конкретним та обґрунтованим, оскільки цей розрахунок заборгованості лише перелічує складові заборгованості, відтак не може слугувати належною підставою для визначення предмету позову та стягнення коштів у заявлених позивачем розмірах.
Разом з тим, зазначає, що жодного розрахунку суми заборгованості за весь період користування кредитом з зазначенням періодів сплати певних коштів, залишку тіла кредиту після поступового погашення кредиту, прострочених та нарахованих відсотків, а також нарахованих штрафних санкцій матеріали справи не містять. Вважає, що обсяг заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором з усіма її складовими позивачем не доведено.
Зазначає,що суд не наділений повноваженнями звертати стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь-які третій особі – покупцю від імені власника.
Вважає, що суд не застосував норми матеріального права, які регулюють спірні відносини, що призвело до неправильного вирішення справи.
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
05 квітня 2022 року від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає про законність оскаржуваного рішення та відсутність підстав для його скасування. Звертає увагу, що скаржник належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, а також про доведеність заборгованості перед позивачем.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 представника  ОСОБА_2 не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», суд виходив з тих обставин, що ОСОБА_2 через неналежне виконання умов кредитного договору станом на 02.07.2015 допустила заборгованість, в зв`язку з чим у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет застави і за рахунок предмета застави задовольнити в повному обсязі свої вимоги. Окрім цього, суд прийшов до висновку про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та поручителя – ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором на підставі договору поруки в сумі 50 грн.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що 22.10.2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №910.19010, згідно якого ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 86024,98 грн. на купівлю транспортного засобу марки «DAEWOO Nexia», 2011 року випуску, колір синій, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 . Строк користування кредитними коштами за кредитним договором – до 22.10.2017 р.
Крім того, між сторонами на виконання зобов`язання за кредитним договором укладений договір застави предметом якого визначений транспортний засіб марк « DAEWOO Nexia», 2011 року випуску, колір синій, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 .
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі відповідно до умов кредитного договору, що підтверджується меморіальними ордерами.
Відповідач ОСОБА_2 не виконує зобов`язання за кредитним договором у встановлені строки.
У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач ОСОБА_2 станом на 02.07.2015 року має заборгованість – 201 235,10 грн., яка складається із наступного:
-50633,88 грн. – основний борг;
-27475,70 грн. - прострочений борг;
-35667,01 грн. - прострочені проценти;
-415,29 грн. - строкові проценти;
-84892,60 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань;
-2150,62 грн. – інші штрафні санкції.
Сам факт неналежного виконання умов кредитного договору також підтверджено випискою по особовому рахунку ОСОБА_2 з 22.01.2012 по 02.07.2015 (а.с.24)
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.
Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо наявності у відповідача заборгованості.
Виконання зобов`язання за договором № 910.19010 від 22.10.2012 року забезпечено порукою відповідача ОСОБА_3 відповідно до договору поруки, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 . За умовами зазначеного договору поруки відповідач ОСОБА_3 на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед позивачем відповідати солідарно в межах суми 50 гривень за зобов`язаннями позичальника, які виникають з кредитного договору.
В забезпечення виконання кредитних зобов`язань між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем було укладено договір застави транспортного засобу марки «DAEWOO Nexia», 2011 року випуску, колір синій, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 .
Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.
Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 2 ст.1050 ЦК України, передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

ОСОБА_2 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не представила жодних доказів в підтвердження того, що вона взяті зобов`язання перед позивачем виконує в повному обсязі згідно умов укладеного договору і на момент звернення позивачем до суду з даним позовом у нею була відсутня будь-яка заборгованість за кредитним договором №910.19010 від 22.10.2012, в зв`язку з чим колегія суддів вважає доведеним з сторони позивача факт неналежного виконання умов кредитного договору ОСОБА_2 та наявності у неї заборгованості перед позикодавцем – позивачем.
На підтвердження згаданих обставин, позивачем в суді апеляційної інстанції додатково надано розрахунок заборгованості ОСОБА_2 перед банком та виписку по її особовому рахунку.

Відповідно до ч.1 ст.611 ЦКУ у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 2 ст.1050 ЦКУ передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику (кредит) частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець (кредитодавець) має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.
Згідно з ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Відповідно до ст. 589 ЦК України та ст. 20 Закону України „Про заставу" в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Згідно ст.ст. 19, 20 Закону України Про заставу , за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Згідно з ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до пункту 1 параграфу 5 Договору застави, заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку порушення Заставодавцем будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором та/або цим Договором; 
виявлення Заставодавцем погіршення стану предмету застави, або зменшення його вартості понад нормальний фізичний знос, або фактичної часткової відсутності Предмету застави, смерті Заставодавця та в інших випадках передбачених чинним законодавством.
Відповідно до пункту 2 параграфу 5 Договору застави звернення стягнення на предмет застави здійснюється за вибором Заставодержателя одним із способів: за рішенням суду або в позасудовому порядку шляхом набуття Заставодержателем предмета застави у власність чи шляхом продажу Заставодержателем Предмету застави третій особі.
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
ОСОБА_2 підписавши договір застави погодилася з усіма його умовами та такий не оскаржувала.
Стаття 1 Закону України Про забезпечення вимоги кредиторів та реєстрацію обтяжень визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.
Таким чином, Закон України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень є спеціальним законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна. Положення Закону України Про заставу застосовуються лише в частині, що не суперечать Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень .
Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.
Відповідно до ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета застави шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, яка передбачає і продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.
У частині першій статті 26 Закону України від 18 листопада 2003 року № 1255-IV Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень , який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, установлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, наведено вичерпний перелік позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а саме: передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, про правильність висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову.
Щодо покликання скаржника про неналежне повідомлення про розгляд справи, колегія суддів звертає увагу, що судом вживалися заходи щодо належного повідомлення скаржника шляхом надсилання судових повісток про виклик в судове засідання за місцем реєстрації останнього, однак такі поверталися до суду з відміткою - за закінченням терміну зберігання. Про останнє судове засідання в суді першої інстанції скаржник додатково був повідомленим через оголошення в газеті «Урядовий кур`єр», в зв`язку з чим відсутні підстави для скасування рішення суду з цих підстав.
Також скаржник покликається на те, що судом першої інстанції не було визначено за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа, однак поза увагу скаржника залишилася та обставина, що нормами законодавства в редакції чинній на момент звернення позивача з даним позовом, не передбачено можливості здійснення цивільне судочинство в загального або спрощеного позовного провадження.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржуване рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, в зв"язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року - слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2  - залишити без задоволення. 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року– залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 20 червня 2022 року.

Головуючий:                                                О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        О.М. Ванівський

                                                                       Н.П. Крайник