Постанова                                           
Іменем України
 
10 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 753/3072/20
провадження № 61-1332св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,           
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та примусове її виселення
 
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката - Мустіпан Ольги Володимирівни на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2021 року у складі судді Каліушка Ф. А. та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила усунути їй перешкоди в користуванні нерухомим майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , та примусово його виселити.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що з 16 жовтня 2005 року вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 березня              2017 року був розірваний. Після розірвання шлюбу відповідач продовжує бути зареєстрованим та проживати в належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу відповідач відмовляється в добровільному порядку виселитись з належної їй квартири, чим порушує права та законні інтереси позивача як власника майна. У зв`язку з цим просила позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 05 липня 2021 року                                      в задоволенні позову відмовив. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги                                                         є необґрунтованими та недоведеними, оскільки позивачка не довела, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні власністю, а додані до матеріалів справи її звернення до правоохоронних органів щодо відповідних перешкод спростовуються довідками про результати розгляду таких звернень. Інших доказів наявності перешкод у користуванні власністю позивачка не надала.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Київський апеляційний суд постановою від 02 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Дарницького районного суду                    міста Києва від 05 липня 2021 року залишив без змін.
 
Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому апеляційний суд виходив           з того, що позивачка, звертаючись до суду із цим позовом, серед іншого посилалася на неможливість проживання з відповідачем в одній квартирі                               у зв`язку із його поведінкою. На підтвердження своїх тверджень позивач надала докази того, що вона декілька разів зверталась до поліції. Водночас із відповіді зазначеного органу не видно, що цей орган зафіксував факт протиправної поведінки відповідача. Інших доказів з цього приводу позивачка не надала.                           У зв`язку з цим апеляційний суд вважав правильним висновок місцевого суду про те, що підстав для виселення відповідача із спірної квартири без надання йому іншого житла немає. Також апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання відповідача таким, що втратив право проживання в квартирі, оскільки статтею 72 ЖК України та статтею                            405 ЦК України передбачено випадки, коли особа може бути визнана такою, що втратила право проживання в житловому приміщенні. Зокрема, визначальною                           в такому випадку є тривала відсутність особи за місцем проживання, однак про ці обставини в межах цієї справи не вказувала, а тому наведені правові норми не можуть бути застосовані у спірному випадку.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи
 
У січні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мустіпан О. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду                        від 02 грудня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 та постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не є членом сім`ї позивачки               у зв`язку з припиненням шлюбних відносин, тому вона як власник спірної квартири має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач вселився до квартири позивачки як член її сім`ї і набув право користування чужим майном. Водночас відповідач не пов`язаний спільним побутом з позивачкою, а тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна.
 
При цьому суди не взяли до уваги того, що відповідачу на праві власності належить житловий будинок, та не врахували, що проживання позивачки                                   з відповідачем в одній квартирі призводить до грубого порушення її прав, постійного фізичного і психологічного дискомфорту та стресу.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
19 липня 2022 року справа № 753/3072/20 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 жовтня 2005 року до 28 березня 2017 року.
 
ОСОБА_2 вселився до спірної квартири зі згоди її власника - ОСОБА_1 та проживав у ній як член її сім`ї.
 
Квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26 грудня 2005 року на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;               2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права            в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається              в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява                           № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
 
Згідно зі статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
 
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
 
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі                 № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла таких висновків.
 
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
 
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ          у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
 
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи           з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
 
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі             № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності                у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважала, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що відповідач був вселений до спірної квартири за згодою власника квартири як член її сім`ї, весь час проживає у цій квартирі, доказів його протиправної поведінки, що робить неможливим проживання інших у цій квартирі, що відповідно до статті 116 ЖК Української РСР є підставою для його виселення, позивачка не надала, а тому немає правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом.
 
Цей висновок судів є передчасним з огляду на таке.
 
У справі, яка переглядається, необхідно оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном з урахуванням правових висновків, викладених у вказаних постановах Верховного Суду та рішеннях ЄСПЛ,                             і дотримуватися балансу захисту права власності позивачки на спірну квартиру та права користування цією квартирою відповідачем, який не є членом її сім`ї, проте зареєстрований у цій квартирі.
 
Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних                        у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,                            а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша - третя статті 89 ЦПК України).
 
Як на підставу заявлених у цій справі позовних вимог позивачка, зокрема, посилалася на те, що у спірній квартирі, яка є однокімнатною та має загальну площу 40,4 кв. м, з яких житлова - 17,33 кв. м, крім неї, на реєстраційному обліку перебувають двоє дітей, та її колишній чоловік  ОСОБА_2 .
 
Цими обставинами та доказами, наданими на їх обґрунтування позивачка доводила порушення як її права власності на належну їй квартиру, так і права на житло в цій квартирі.
 
У процесі розгляду справи в суді першої інстанції позивачка надала докази про те, що ОСОБА_2 на праві власності належить інше житло, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також вказувала, що постановою Дарницького районного суду міста Києва                       від 09 вересня 2020 року у справі № 753/14657/20 ОСОБА_2 визнано винним                          у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
 
Вказаними доказами позивачка доводила пропорційність втручання в право на житло відповідача, гарантоване статтею 8 Конвенції, яке в такому разі не було                          б порушеним.
 
ЄСПЛ у рішенні від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» («Levchuk v. Uкrаіnе», заява № 17496/19) зазначив, що: «там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими                    б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» («Irina Smirnova v. Ukrainе»), від 13 жовтня 2016 року № 1870/05, пункти 71 та 89). Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню                             в майбутньому. Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться. Заявниця, на думку якої обмежувальні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню у родині не вирішили ситуацію, звернулася із цивільним позовом на підставі статті 116 ЖК України, яка передбачає можливість виселення наймачів соціального житла за систематичні порушення.  З огляду на конкретні обставини, встановленій у цій справі, формулювання статті 116 ЖК України ЄСПЛ вважав, що цей цивільно-правовий засіб юридичного захисту в принципі міг виправити ситуацію, яка становила суть скарги заявниці, хоча не вбачається, що на відміну від обмежувального припису, він міг бути ефективним як невідкладний засіб. Стаття 116 ЖК України загалом є ефективним засобом захисту скарги заявниці у цій справі. З погляду Конвенції, національні суди, зіткнувшись із твердженнями заявниці про те, що відповідач періодично піддавався спалахам люті під час домашніх сварок, були зобов`язані в контексті провадження про виселення, ініційованого відповідно до зазначеного вище положення, оцінити достовірність її заяв та ризик майбутнього насильства у разі, якщо сторони продовжуватимуть жити під одним дахом. З матеріалів, що надійшли до Суду, не випливало, що Апеляційний суд або Верховний Суд провели комплексну оцінку цих елементів. Хоча щодо відповідача було порушено кримінальне та адміністративне провадження за фактом фізичного насильства над заявницею, а правоохоронні органи проводили з ним «профілактичні бесіди» та неодноразово виносили йому «попередження», суд, прийнявши до розгляду позов про виселення, встановив, що «факт систематичного порушення правил спільного співжиття…непідтверджено» (див. для порівняння рішення у справі «Б. проти Молдови» («B. v. Moldova»), пункт 74). Коли національні органи влади розглядають достовірні твердження про домашнє насильство, вони мають оцінити ситуацію в цілому, у тому числі ризик вчинення насильства у майбутньому. По суті апеляційний суд послався на той факт, що відповідач ніколи не притягувався до відповідальності, не спробувавши проаналізувати основні причини такої ситуації, у тому числі випадки, коли органи державної влади не реагували на повідомлення про інциденти (див. пункти 10, 11, 18 та 24) або коли заявниця відмовлялася від своїх скарг щодо дій, які могли становити серйозний злочин (див. пункти 18 та 32). На цьому етапі Суд зазначає, що через специфіку домашнього насильства випадки, коли потерпілі відмовляються від своїх скарг, є поширеним явищем (див., зокрема, згадані рішення у справах «Опуз проти Туреччини» («Opuz v. Turkey», пункти 138 і 139; «Володіна проти Росії» («Volodina v. Russia»), пункт 99; та «Б. проти Молдови» («B. v. Moldova»), пункт 54). Суд вважає, що така відмова не має звільняти національні органи влади від обов`язку оцінювати тяжкість ситуації з метою пошуку належного її врегулювання. До того ж автоматичне посилання на факт, що стверджувані потерпілі відмовилися від своєї скарги без здійснення всебічного аналізу ризиків, з якими вони продовжують жити, є несумісним із обов`язком держав враховувати вразливість потерпілих від домашнього насильства під час виконання своїх позитивних обов`язків у цій сфері за статтями 3 та 8 Конвенції...» (пункти 82, 85-87).
 
Тобто, ЄСПЛ у вказаному рішенні резюмував, що суди не забезпечили справедливий баланс між усіма відповідними конкуруючими приватними інтересами. Реакція цивільних судів на позов заявниці не відповідала позитивному обов`язку держави забезпечити заявниці ефективний захист від домашнього насильства. При цьому ЄСПЛ зазначив, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8 Конвенції, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. У контексті статті 2 Конвенції            у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканість.
 
У справі, яка переглядається суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки наданим позивачкою доказам та не встановили, чи є співмірним втручання в особисті права позивачки, передбачені статтею 8 Конвенції проживання відповідача у спірній квартирі з огляду на вчинене відповідачем домашнє насильство щодо позивачки, та не звернули уваги, що квартира має одну житлову кімнату, в якій, крім власника, проживає двоє дітей. Також суди не встановили, чи наявне у відповідача на праві власності інше житло, тобто чи буде втручання у його право на житло пропорційним меті позову, та чи таке втручання не покладе на нього надмірний тягар.
 
Встановлення зазначених обставин має вирішальне значення для правильного вирішення заявленого у цій справі позову.
 
Таким чином, суди першої й апеляційної інстанцій не дотримали встановлений нормами процесуального права принцип оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності      і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Згідно зі статтею 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які суди не досліджували, а отже, не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.
 
Отже, з огляду на викладене оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а також такими, що відповідають вимогам ЦПК України, принципам верховенства права та справедливості та підлягають скасуванню на підставі статті 411 ЦПК України.
 
Верховний Суд взяв до уваги тривалий час розгляду цієї справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що                    є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), дійшов висновку про передання справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження                         і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката - Мустіпан Ольги Володимирівни задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко    В. М. Коротун