ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

25 липня 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/2269/20
Головуючий у першій інстанції – Циганко М. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/184/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Скрипки А.А.,    
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л. 
секретар: Бивалькевич Т.В., Поклад Д.В.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_1 
треті особи: приватний нотаріус Прилуцького міського нотаріального округу Радченко Світлана Віталіївна, ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Циганка М.О. від 06 вересня 2021 року, місце ухвалення рішення м.Прилуки, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання недійсною довіреності в частині вільно входити до квартири з правом проживання в ній,  

                          В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсною довіреності в частині вільно входити до квартири з правом проживання в ній. Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вона є співвласником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.01.1997 року та договору дарування від 12.10.2011 року. Іншим співвласником 1/3 частини вказаної квартири є відповідач по справі ОСОБА_1 . Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31.07.2009 року встановлено порядок користування квартирою між сторонами, і відповідно, ОСОБА_1 виділено у користування житлову кімнату 1-6 площею 12,6 кв.м, інші приміщення: кухня, ванна кімната, санвузол, коридор, тамбур - залишено у спільному користуванні. У позові ОСОБА_1 вказує, що відповідач без згоди позивача вселив до їх спільної квартири сторонню особу ОСОБА_2 . Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20.02.2020 року ОСОБА_2 було виселено із зазначеної квартири. Позивач зазначає, що дане рішення суду виконано виконавчою службою 09.07.2020 року шляхом виселення ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 . 13.07.2020 року відповідач ОСОБА_1 посвідчив у нотаріуса довіреність, якою, зокрема, надав право ОСОБА_2 вільно входити до квартири АДРЕСА_1 , яка належись сторонам спору на праві спільної власності, з правом проживання в даній квартирі. Позивач вказує, що дана довіреність від 13.07.2020 року, якою ОСОБА_2 надано право вільно входити до квартири, з правом проживання в ній, суперечить статті 358 ЦК України, оскільки довіреність видана ОСОБА_1 без її на те згоди, та порушує її права, як співвласника квартири. За наведених обставин, ОСОБА_1 просить суд визнати недійсною довіреність ОСОБА_1 від 13.07.2020 року, посвідчену приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Радченко С.В., в частині надання прав ОСОБА_2 вільно входити до квартири АДРЕСА_1 , з правом проживання в ній. Позивач також ставила питання про відшкодування понесених нею судових витрат по справі.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06.09.2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання недійсною довіреності в частині вільно входити до квартири з правом проживання.  

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 06.09.2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову нею позову у повному обсязі. Також позивач ставила питання про відшкодування за рахунок відповідача понесених нею по справі судових витрат щодо сплати судового збору та витрат на правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 06.09.2021 року є незаконним, необґрунтованим, ухваленим без додержання норм матеріального права, із неналежною оцінкою судом першої інстанції обставин справи. Доводи апеляційної скарги зазначають, що при ухваленні оскаржуваного рішення від 06.09.2021 року суд першої інстанції неправильно застосував положення статей: 358, 361 ЦК України, а також статті 4 Закону України ’’Про власність”, який втратив чинність 20.06.2007 року. Крім того, суд першої інстанції керувався невизначеними правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, Касаційного цивільного суду щодо практики застосування статті 225 ЦК України, яка взагалі не була нормативно-правовим обґрунтуванням заявленого позову. Посилаючись на ч.1 статті 356, ч.1,ч.2 статті 358 ЦК України, ОСОБА_1 стверджує, що для вселення відповідачем в спільну квартиру сторонньої особи та використання квартири цією особою для проживання необхідна обов`язкова її згода, як співвласника квартири. Апелянт вказує, що свідомі дії відповідача щодо вселення у квартиру сторонньої особи ОСОБА_2 , без згоди позивача, фактично позбавляють ОСОБА_1 можливості проживати у даній квартирі та використовувати її за призначенням. Апелянт зазначає, що видача оспорюваної довіреності відповідачем ОСОБА_2 пов`язана із намаганням уникнути рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігігвської області від 20.02.2020 року про виселення ОСОБА_2 . Апелянт також звертає увагу на можливість застосування до спірних правовідносин аналогії закону. При цьому, апе6лянт посилається на приписи п.п.4) п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016 року, відносного того, що реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, і така згода співвласників житлового приміщення на проживання іншої особи, є обов`язковою. Доводи апеляційної скарги стверджують, що відповідач, видаючи довіреність ОСОБА_2 на право входу до квартири та на право проживати у даній квартирі, створив обов`язки для позивача, як співвласника квартири, зокрема, обов`язки допускати в квартиру і надавати право на проживання в ній сторонній особі. З огляду на викладені обставини, апелянт вказує, що оспорювана нею довіреність, як односторонній правочин, який порушує право власності позивача, не може визнаватись законною в частині надання без її дозволу права сторонній особі вільно входити в житлове приміщення та проживати в ньому, у зв`язку з чим вимоги заявленого позову підлягають задоволенню у повному обсязі.            

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції позивач ОСОБА_1 (судове засідання апеляційного суду 22.12.2021 року) та представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Чередніченко О.М. підтримали доводи та вимоги поданої апеляційної скарги. 

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Прилуцького міського нотаріального округу Радченко С.В., ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. 
Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.    

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_1 є власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло б/н від 11.01.1997 року та договору дарування №7775 від 12.10.2011 року, що підтверджується Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, дата формування: 16.09.2019 (а.с.5).

Згідно довідки Комунального підприємства ’’Прилуцьке МБТІ’’ Чернігівської обласної ради №2286 від 09.09.2019 року, станом на 31.12.2012 року право власності на кв. АДРЕСА_1 зареєстровано: 1/3 частина - за ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Прилуцьким міськвиконкомом 11.01.1997 року; 2/3 частини - за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Прилуцьким міськвиконкомом 11.01.1997 року та договору дарування частини квартири від 12.10.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовою Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за №7775 (а.с.6).

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31.07.2009 року у справі №2-1145/09 встановлено порядок користування квартирою  АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 виділено в окреме користування житлову  кімнату 1-5  площею 12,0 кв.м;  ОСОБА_1 виділено в окреме  користування житлову кімнату 1-6  площею 12,6 кв.м; всі інші приміщення: кухню, ванну кімнату, санвузол, коридор, тамбур - залишено у спільному користуванні Також розділено окремо між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 особові рахунки по оплаті комунальних послуг квартири АДРЕСА_1 (а.с.7). Дане рішення набрало законної сили 11.08.2009 року.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20.02.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про порушення здійснення права спільної часткової власності та виселення, задоволено в повному обсязі. Виселено ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.9-10). Згідно акту державного виконавця Прилуцького міськрайонного ВДВС  Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) від 09.07.2020 року, вказане рішення суду було виконано та виселено ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1   (а.с.11).

13.07.2020 року ОСОБА_1 видав на ім`я ОСОБА_2 довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Радченко С.В., зареєстрована в реєстрі за № 2307. Даною довіреністю ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 на представництво в будь-яких підприємствах, установах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в тому числі, в органах влади та місцевого самоврядування, відповідному Центрі надання адміністративних послуг, в територіальних органах Міністерства юстиції України, відповідній Житлово-експлуатаційній конторі, органах внутрішніх справ та прокуратури, відповідній службі охорони, підприємствах тепло-водо-електро-газопостачання, підприємствах телефонного зв`язку з питань нагляду за належною відповідачу 1/3 (однією третьою) часткою в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Для цього відповідач представнику ОСОБА_2    надав  право,  зокрема,  вільно  входити  до  квартири,  з правом проживання в ній, слідкувати  за  її технічним станом; вирішувати від його імені всі питання щодо одержання рішень, дозволів, довідок, проектної та іншої документації, інших документів, узгоджувати інші питання, що виникатимуть в процесі виконання повноважень …, тощо (а.с.52). 

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 06.09.2021 року, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання недійсною довіреності в частині вільно входити до квартири з правом проживання в ній, суд першої інстанції послався на статтю 4 Закону України ’’Про власність”, на статтю 361 ЦК України, та зазначив, що відповідач ОСОБА_1 , як власник частини спірної квартири,  має право самостійно володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Зокрема, відповідач може передавати належне йому на праві власності майно безоплатно або за плату у володіння і користування, тобто, укладати договори найму (оренди) належного йому жилого приміщення. Суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні від 06.09.2021 року, що у даному випадку, ОСОБА_1 , як співвласник квартири, розпорядився своєю часткою у квартирі шляхом видачі відповідної довіреності ОСОБА_2 на управління та утримання його майна, і довіреність відповідає положенням гл.17 ’’Представництво” ЦК України. Суд першої інстанції також послався на ’’Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України’’, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, на статтю 4 Закону України ’’Про власність”, на статті: 203, 215, 361 ЦК України. Судом першої інстанції при вирішенні даного спору прийнято до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, які застосовано в практиці Касаційного цивільного суду, у спорах щодо визнання односторонніх правочинів недійсними, відносно того, що підставою для визнання довіреності недійсною на підставі статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. 
За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що посилання позивача на ті обставини, що вона, як співвласник квартири, повинна давати дозвіл та згоду на доступ в квартиру та розпорядження майном, яке там знаходиться, іншій особі, є безпідставними. На думку суду першої інстанції, доводи позивача щодо недійсності оспорюваної довіреності, є необґрунтованими, оскільки зміст і форма даної довіреності повністю відповідають чинним положенням ЦК України. 

Відповідно до приписів ч.4 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 із вищенаведених підстав, суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.

За приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Право на ефективний судовий захист регламентовано також статтею 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР ’’Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції’’.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України, яка регламентує право на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року в справі №372/51/16-ц, провадження №14-511цс18, зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів і обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, як вказано у висновках Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц. Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу, як співвідповідача. 
За теоретичним визначенням ’’відповідач’’ - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Частиною першою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу (стаття 13 ЦПК України). Установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи.
Отже, за приписами закону позивач самостійно визначається з колом осіб, які є відповідачами у справі.
За змістом норм цивільного процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі, як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до приписів ч.1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч.1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина 1 статті 316 ЦК України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень ч.1 статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч.1, ч.2 статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Як встановлено судом в ході розгляду даної справи, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, 13.07.2020 року ОСОБА_1 видав на ім`я ОСОБА_2 довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Радченко С.В., зареєстрована в реєстрі за №2307. Даною довіреністю ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 на представництво ОСОБА_1 в будь-яких підприємствах, установах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в тому числі, в органах влади та місцевого самоврядування, відповідному Центрі надання адміністративних послуг, в територіальних органах Міністерства юстиції України, відповідній Житлово-експлуатаційній конторі, органах внутрішніх справ та прокуратури, відповідній службі охорони, підприємствах тепло-водо-електро-газопостачання, підприємствах телефонного зв`язку з питань нагляду за належною відповідачу 1/3 (однією третьою) часткою в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Для цього відповідач представнику ОСОБА_2    надав  право,  зокрема,  вільно  входити  до  квартири,  з правом проживання  в  ній,  слідкувати  за  її  технічним станом; вирішувати від його імені всі питання щодо одержання рішень, дозволів, довідок, проектної та іншої документації, інших документів, узгоджувати інші питання, що виникатимуть в процесі виконання повноважень …, тощо (а.с.52). 

Як вбачається із вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_1 позову, позивач просить суд визнати недійсною довіреність ОСОБА_1 від 13.07.2020 року, посвідчену приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Радченко С.В., в частині надання прав ОСОБА_2 вільно входити до квартири АДРЕСА_1 , з правом проживання в ній.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вимоги заявленого ОСОБА_1 позову безпосередньо стосуються прав, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_2 , який залучений до участі у справі в якості третьої особи. Тобто, ОСОБА_2 не залучено до участі у справі у належному процесуальному статусі, хоча предметом позову є питання, які фактично стосуються і впливають на його права, інтереси та обов`язки.  
    
Відповідно до приписів ч.4 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи до уваги п.4 ч.3 статті 376 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково. При цьому, рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06.09.2021 року змінити в частині мотивів та підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання недійсною довіреності в частині вільно входити до квартири з правом проживання в ній.  
В іншій частині рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06.09.2021 року необхідно залишити без змін. 
        
За даних обставин, виходячи із положень ч.4 статті 367, п.4 ч.3 статті 376 ЦПК України, доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для ухвалення судового рішення про задоволення вимог позову ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що узгоджуються із положеннями норм права, які регулюють спірні правовідносини, не підлягають оцінці та не можуть бути підставами для задоволення вимог заявленого позову.

При цьому, необхідно зазначити, що приписами статті 51 ЦПК України, яка регламентує залучення до участі у справі співвідповідачів, не передбачено залучення до участі у справі співвідповідачів на стадії апеляційного розгляду справи.            

Європейський Суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа ’’Серявін та інші проти України’’ (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись статтями: 367, 368, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                         П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 вересня 2021 року змінити в частині підстав та мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання недійсною довіреності в частині вільно входити до квартири з правом проживання в ній. 

В іншій частині рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 вересня 2021 року залишити без змін.  

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 29.07.2022 року. 

Головуючий:                                            Судді: