ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2770/21  Номер провадження 22-ц/814/2457/22	Головуючий у 1-й інстанції Високих М.С.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:     Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі: Коротун І.В.  

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрзалізниця» 

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 08 червня 2022 року, ухвалене суддею Високих М.С., повний текст рішення складено - 17 червня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, -

В С Т А Н О В И В:

29 червня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Таргоній В.М. звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», у якому просив стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану смертю її сина ОСОБА_2 у розмірі 300 000 гривень.

Позовна заява мотивована тим, що 03.12.2018 року на ДН - 4 Полтава, ст. Полтава-Південна електропоїзд №712 сполученням Київ-Костянтинівка під керуванням машиніста ОСОБА_3 скоїв наїзд на ОСОБА_2 , який внаслідок отриманих травм помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За вказаним фактом було внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №1201817700030001396 та розпочато досудове розслідування. Власником електропоїзду є філія «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Українська залізниця», а ОСОБА_3 працює на посаді машиніста електропоїзду. Позивач ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_2 , який був її єдиним сином, вони спільно проживали, мали тісні сімейні зв`язки, проводили разом багато часу, син допомагав їй у домашніх справах. Смерть сина викликала необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя та побуту, який був її підтримкою та опорою. Втрата сина є такою, що не може бути відновленою, оскільки є невідворотною та непоправною, а тому душевні страждання будуть тривати й надалі, що свідчить про їх тривалість. З посиланням на положення ст.ст. 23, 1167, 1168, 1172, 1187 ЦК України щодо обов`язку відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, з урахуванням підстав такого відшкодування, характеру немайнових втрат, їх тривалості, обсягу страждань, неможливості відновлення, представник позивача просив суд стягнути розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди, яку оцінює у 300 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 08 червня 2022 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи - задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 100 000 (сто тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави 1499,85 грн. судового збору.
Решту судових витрат по сплаті судового збору віднесено на рахунок держави.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що загибель сина позивача сталася внаслідок наїзду потягу, який є джерелом підвищеної небезпеки та належить відповідачу. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач, на якого покладено обов`язок доведення підстав звільнення від відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, не довів належними, переконливими та достатніми доказами те, що загибель сина позивача сталась через наявність у нього умислу на позбавлення себе життя чи внаслідок непереборної сили. У даному випадку ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок непереборної сили, як про це помилково стверджує відповідач. При цьому, враховані правові висновки Верховного Суду у постанові від 16.12.2020 року у справі № 161/3557/19. Визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції, керуючись принципами розумності, справедливості, враховуючи, що причиною нещасного випадку стала власна необережність сина позивачки, який знаходився у стані сп`яніння, визнав, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 100 000 грн. З урахуванням глибини моральних страждань позивача, характеру психологічної травми, яку вона отримала у зв`язку зі смертю рідної людини, конкретні обставини по справі, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивачки, яка втратила турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, суд визнав, що визначений розмір моральної шкоди, з врахуванням вимог ст. 1193 ЦК України, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в ході досудового слідства порушень працівників залізничного транспорту правил безпеки руху або експлуатації транспорту та інших порушень, що спричинили загибель потерпілого, не встановлено. Окрім цього, потерпілий перебуваючи біля колії, порушив пп. 2.1.,2.2.,2,3.,2.5.,2.6. Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року № 54. Вважає, що загибель громадянина ОСОБА_2 відбулася внаслідок власного умислу у стані алкогольного сп`яніння та внаслідок непереборної сили, оскільки відсутність технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, адже зіткнення електропоїзда з пішоходом не залежало від дій машиніста, при усій обачливості його дій та/або поведінки, а тому підстави для відшкодування моральної шкоди у даному випадку у відповідача відсутні. Звертає увагу, що, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні має бути відмовлено. Зазначає, що відповідно до акту судово-медичного дослідження №1437 від 17.01.2019 року потерпілий знаходився в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується виявленням при дослідженні крові на алкоголь, а саме виявлено етиловий спирт в концентрації 1.5 проміле. Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10.04.2021 року у справі № 532/1374/18, вважає, що загибель громадянина ОСОБА_2 відбулася внаслідок власного непрямого умислу у стані алкогольного сп`яніння та внаслідок непереборної сили, тому підстави для відшкодування шкоди у такому випадку у відповідача відсутні. Щодо відшкодування моральної шкоди, зазначає, що у даному випадку позивачем до суду не надано судово-психологічну експертизу, яка може бути доказом для визначення можливого розміру грошової компенсації за завдані особі страждання (моральну шкоду). Якщо право, за захистом якого звернувся позивач, не порушено, то і підстав для відшкодування моральної шкоди немає. Вважає, судом першої інстанції всупереч чинному законодавству України не враховано недоведеність факту моральних страждань позивача, а лише зазначено, що позивачу завдано моральну шкоду, яка пов`язана з моральними стражданнями, порушенням укладу життя та соціальних зв`язків. Крім того, звертає увагу, що сума відшкодувань моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, у розмірі, що перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або у розмірі, визначеному законом, підлягає оподаткуванню, проте у рішенні суду першої інстанції про це не вказано.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що згідно із копією свідоцтва про смерть, серія НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 20 років помер ОСОБА_2 , про що Подільським районним у місті Полтаві відділом ДРАЦС складено відповідний актовий запис за №695 від 29.12.2018 року (а.с. 12).
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №1690 від 29.12.2018 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок закритої черепно-мозкової травми, пішохід травмований залізничним транспортом (а.с. 13-14).

Згідно із свідоцтвом про народження, батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка після укладення шлюбу з ОСОБА_6 прийняла прізвище чоловіка « ОСОБА_7 » (а.с. 15,16).

Отже, ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_2 і зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_1 (а.с. 17-18).

Відповідно до постанови слідчого СВ ВП №2 Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області від 07.08.2020, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018170030001396 від 03.12.2018 року, було закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування (а.с. 75-76).

За змістом вказаного процесуального рішення слідчого, досудовим розслідуванням було встановлено, що 03.12.2018 надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що 03.12.2018 близько 09 год. 50 хв., за адресою: м. Полтава, Подільський район, на Геровському переїзді, поїзд Хюндай №712 за напрямком Київ-Костянтинівка збив ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про що внесені до ЄРДР за №12018170030001396 від 03.12.2018 року, з попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.3 ст.276 КК України. В ході кримінального провадження встановлено, що смерть ОСОБА_2 настала в результаті порушення останнім вимог п.п.2.2.,2.3.,2.5.,2.6. Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року №54, з власної необережності.

Згідно з актом судово-медичного дослідження (обстеження) №1437 від 17.01.2019 року, причиною смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стала закрита черепно-мозкова травма з крововиливами під оболонки та в речовину головного мозку. При судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_2 виявлено тілесні ушкодження, які носять прижиттєвий характер, утворились від дії тупих предметів, можливо при травматизації пішохода залізничним транспортом, стосовно живої особи, носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію загрози для життя. В історії хвороби ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є результат дослідження крові на алкоголь, а саме виявлено етиловий спирт в концентрації 1,5 проміле, що відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння (а.с. 77-82).

Згідно відповіді АТ «Укрзалізниця» від 22.07.2021 року на адвокатський запит представника позивача щодо належності поїзду, який здійснив наїзд на ОСОБА_2 та машиніста цього поїзду, відповідачем було повідомлено, що електропоїзд Houndai Rotem перебуває на балансі філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця». ОСОБА_3 працює у філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніст електропоїзда з 01.12.2017 року по день надання відповіді (а.с. 11).

Судом першої інстанції встановлено, що син позивача загинув внаслідок ДТП, що мала місце на залізниці. Між наїздом потягом на сина позивача та його смертю наявний причинно-наслідковий зв`язок. В ході кримінального провадження встановлено, що смерть ОСОБА_2 настала в результаті порушення останнім вимог п.п.2.2.,2.3.,2.5.,2.6. Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року №54, з власної необережності.

Тому, відшкодування спричиненої джерелом підвищеної небезпеки шкоди здійснюється незалежно від вини володільця джерела підвищеної небезпеки, яким є відповідач, і відсутність в діях заподіювача шкоди - володільця джерела підвищеної небезпеки складу кримінального правопорушення, відсутність суспільно-небезпечних протиправних дій працівника залізничного транспорту не мають правового значення для правильного вирішення справи.

Отже, суд першої інстанції визнав, що АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, а позивач, як мати загиблого наділена правом вимагати відшкодування їй спричиненої моральної шкоди в результаті смерті її сина, яка настала внаслідок наїзду на нього потягу.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність яких є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим, судом першої інстанції враховано, що відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

При цьому, судом першої інстанції врахована правова позиція, висловлена Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 року у справі № 450/4163/18.

Судом першої інстанції визнано, що заперечуючи проти задоволення позову, відповідач, на якого покладено обов`язок доведення підстав звільнення від відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, не довів належними, переконливими та достатніми доказами, те, що загибель сина ОСОБА_1 сталась через наявність у нього умислу на позбавлення себе життя чи внаслідок непереборної сили.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди.

Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що у даному випадку ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок непереборної сили, як про це помилково стверджує відповідач. 

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є стягнення моральної шкоди, заподіяної смертю, спричиненої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно ст.1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно із частинами 1, 2 та 5 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням і зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі №345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20).

При цьому, згідно з частиною другою статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі.

Отже, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції стосовно того, що шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови в захисті порушеного права, оскільки за змістом вищезазначених норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непереборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 року у справі № 450/4163/18, яку суд першої інстанції застосував у своєму рішенні.

Так, Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.
Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив та дав оцінку доводам сторін в частині відсутності доказів на підтвердження того факту, що у ОСОБА_2 був наявний умисел на позбавлення себе життя та дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач, на якого покладено обов`язок доведення підстав звільнення від відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, не довів належними, переконливими та достатніми доказами те, що загибель сина ОСОБА_1 сталась через наявність у нього умислу на позбавлення себе життя чи внаслідок непереборної сили. Є правильним висновок суду першої інстанції щодо відсутності у даному випадку непереборної сили, а отже ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та грубої необережності потерпілого, а не внаслідок непереборної сили, як про це помилково стверджує відповідач. Матеріалами справи не встановлено, за яких обставин потерпілий опинився на залізничній колії, як не встановлено і факту свідомого, умисного порушення потерпілим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у справі № 532/1374/18 від 10.04.2021 року, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції, т.я. ці доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Стосовно доводів апеляційної скарги про розмір моральної шкоди та ненадання позивачем доказів на підтвердження спричинення їй такої шкоди, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що моральна шкода позивачу завдана смертю її сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивачу душевні страждання. Відновити становище, яке існувало до смерті сина у житті позивача, неможливо. Тобто, сам факт загибелі сина є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача.

Такий висновок відповідає правовий позиції, викладеній Верховним Суду, у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 545/3210/18.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд першої інстанції врахував глибину та тривалість моральних страждань позивача, яких вона зазнала внаслідок смерті сина, грубу необережність потерпілого, що сприяла виникненню шкоди, та із застосуванням принципів розумності і справедливості дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Так, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ДТП сталася внаслідок грубої необережності ОСОБА_2 , а відповідачем Правил дорожнього руху порушено не було, розмір відшкодування завданої позивачеві моральної шкоди смертю ОСОБА_2 підлягає зменшенню, правильно вказавши, що відповідач, будучи власником джерела підвищеної небезпеки, зобов`язаний відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану смертю її сина, незалежно від своєї вини.

При визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції підлягає доповненню, із зазначенням про стягнення розміру моральної шкоди з відрахуванням податків та загальнообов`язкових зборів з врахуванням наступного.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» від 16.01.2020 року №466-1Х (надалі -Закон №466) внесено зміни до підпункту "а" підпункту 164.2.14., а саме доповнено словами "а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом». Зазначений Закон № 466 набрав чинності 23.05.2020 року.

Підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної плати, встановленої на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню (100 000 грн.) згідно рішення суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року (4 x 6 500 грн. = 26 000 грн.).

З огляду на викладене, у даній справі сума моральної шкоди, що стягується з відповідача на користь позивача на підставі судового рішення, підлягає оподаткуванню, оскільки відшкодування моральної шкоди перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрзалізниця» - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 08 червня 2022 року - залишити без змін.

Доповнити частину другу резолютивної частини рішення суду після слів «завданої смертю фізичної особи» словами «з відрахуванням податків та обов`язкових платежів». 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 17 серпня 2022 року.

СУДДІ:         А. І. Дорош                         О. А. Лобов                         В. М. Триголов