УХВАЛА

27 червня 2022 року  
м. Київ
справа № 380/1449/21
адміністративне провадження № К/990/15710/22 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про поновлення на роботі,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Львівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Четвертої кадрової комісії обласних військових прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) (далі - Четверта кадрова комісія) від 24 листопада 2020 року №124 про неуспішне проходження ним атестації у зв`язку з неявкою; визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків керівника Львівської обласної прокуратури від 04 січня 2021 року №4к про звільнення його з посади прокурора Залізничного відділу Львівської місцевої прокуратури №2 Львівської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 06    січня 2021 року; поновити його на посаді прокурора Залізничного відділу Львівської місцевої прокуратури №2 Львівської області та в органах прокуратури з 06 січня 2021 року або іншій рівнозначній посаді прокурора Залізничного відділу Львівської місцевої прокуратури №2 Львівської області, а у разі початку діяльності окружних прокуратур на посаді прокурора у відповідній окружній прокуратурі; стягнути з Львівської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 06 січня 2021 року по дату винесення судового рішення; визнати протиправною бездіяльність Львівської обласної прокуратури, яка полягає у не розгляді його заяви від 23 січня 2020 року про надання відпустки з 04 січня 2021 року та не повідомлення про результат розгляду вказаної заяви.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2022 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасувати рішення Четвертої кадрової комісії від 24    листопада 2020 року №124 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації у зв`язку з неявкою. Визнано протиправним та скасовано наказ виконувача обов`язків керівника Львівської обласної прокуратури від 04 січня 2021 року №4к про звільнення з посади прокурора Залізничного відділу Львівської місцевої прокуратури №2 Львівської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 06    січня 2021 року. Поновлено позивача на посаді прокурора Залізничного відділу Львівської місцевої прокуратури №2 Львівської області та в органах прокуратури з 06 січня 2021 року. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 180    514,86 грн. В іншій частині позову відмовлено.
21 червня 2022 року Офіс Генерального прокурора подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року. Заявник, пославшись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення ними норм процесуального права просить скасувати оскаржені судові рішення в частині задоволення позову та відмовити в цій частині.
Предметом спору у цій справі є правомірність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурора та наказу про звільнення прокурора з цих підстав з органів прокуратури.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України. 
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)     статтею 328     цього Кодексу підстави (підстав). 
Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник, зокрема, зазначив відсутність висновку Верховного Суду щодо "наявності чи відсутності підстав для скасування рішення кадрової комісії щодо прокурора, який направив заяву про перенесення  співбесіди на невірну адресу, а також до дати іспиту частково відкликав заяву про проходження атестації" та указав про необхідність такого висновку з питань застосування: пункту 9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ) у взаємозв`язку з пунктом 11 розділу 1 та пункту 2 розділу V Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року №221 (далі - Порядок №221), пункту 17 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-ІХ в контексті «підставності і правомірності ухвалення кадровою комісією за результатами атестації прокурора рішення про неуспішне проходження атестації у випадку наявності особливостей ситуації, яка виникла у зв`язку з неявкою позивача на іспит і частковим відкликанням заяви про участь в атестації»; пункту 11 розділу І Порядку №221 в контексті «правової оцінки дотримання позивачем правил атестації щодо особистої участі у іспиті та перенесення дати іспиту, а відтак тлумачення відповідних норм в контексті ситуації, яка виникла з позивачем».
Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.
Так, за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.
Аналізуючи доводи касаційної скарги в цій частині, Верховним Судом установлено, що зміст касаційної скарги викладено шляхом непослідовного опису обставин справи з посиланням на приписи Порядку №221 щодо процедури проходження прокурорами атестації та правил перенесення іспиту, проте ці аргументи заявник не виклав у логічному у взаємозв`язку з обставинами цієї справи, що мають індивідуальний характер. Так, доводи Офісу зводяться до загальних висловлювань щодо дотримання прокурором обов`язку своєчасно повідомити комісію про причини неявки, проте надалі заявник наводить власне розуміння, як необхідно надавати таку інформацію комісії, з посиланням на те, що позивачем не дотримано такого порядку.  Проте, зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що суди на підставі наданих позивачем документів дійшли висновку про належне повідомлення Офісу про неможливість неявки ОСОБА_1 на іспит, а заявник фактично просить переоцінити докази у справі, з посиланням на формальні причини, які перевірені та відхилені судами через їхню необгрунтованість. 
Крім того, положення пунктів 9,17 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ є загальними і касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо їхнього неправильного застосування судами попередніх інстанцій та необхідність висновку Верховного Суду щодо цих норм саме у цій справі, оскільки вирішуючи спір та задовольняючи позов, суди виходили із оціночних критеріїв доказів у справі, що відповідачем не було спростовано і саме ці докази мали вирішальне значення для вирішення цього спору.
У касаційній скарзі відсутні аргументи, що спростовують мотиви, з яких виходили суди вирішуючи спір та задовольняючи позов.
Суд також відхиляє доводи Офісу Генерального прокурора щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо окремих положень Закону №113ІХ та Порядку №221, так як заявник не виклав у чому полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій зазначених норм, а лише формально послався на відсутність такого висновку, жодним чином не аргументувавши яким чином висновок Верховного Суду  щодо указаних ним норм буде мати вплив для вирішення цього спору по суті, за обставин установлених судами саме у цій справі, що мають індивідуальні ознаки.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, посилань на правові позиції Верховного Суду без системного зв`язку з обставинами цієї справи та незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо неправомірності оскаржуваного рішення кадрової комісії. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а відповідач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
Отже, у скарзі не наведені обґрунтовані мотиви, за яких суд може відкрити касаційне провадження на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у справі з подібними правовідносинами не є достатньою підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки норми КАС України вимагають визначення такої норми, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.
Тому лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, викладеного у постанові за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.  Тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
За таких обставин, Суд не вирішує клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
У Х В А Л И В:
1. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про поновлення на роботі повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.     
Суддя                                                                                                   С.А. Уханенко