Постанова
Іменем України
 
02 серпня 2022 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/5904/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Желепи О.В., Кравець В.А., 
за участю секретаря Ратушного А.В.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Дарницького районного суду м. Києва 
 
від 14 грудня 2021 року 
 
в складі судді Сирбул О.Ф. 
 
у цивільній справі №753/15982/20 Дарницького районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сєніна Ольга Олександрівна,
 
про визнання правочину недійсним та визначення додаткового строку для прийняття спадщини,
 
                                                    В С Т А Н О В И В: 
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що вона є спадкоємцем після померлого батька ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсною її нотаріально посвідчену заяву від 16.07.2020 про відмову від прийняття спадщини та визначити додатковий строк для прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
 
Позовні вимоги мотивувала тим, що правочин, а саме заява про відмову від прийняття спадщини, вчинено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах                 (ст. 233 ЦК України), оскільки протягом двох місяців вона втратила обох батьків, у зв`язку з чим на час написання оспорюваної заяви та до цього часу перебуває у стресовому і пригніченому стані.
Зазначала, що вона не розуміла в повній мірі того, що написанням заяви вона втратила можливість успадкувати 1/3 частину майна належного її батьку ОСОБА_4 .
 
В обґрунтування вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини вказала, що причини пропуску строку для прийняття спадщини є поважними, з урахуванням заяви про відмову від прийняття спадщини.
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Не погодившись з рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що висновок суду про відсутність в матеріалах справи належних доказів написання заяви про відмову від прийняття спадщини під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах не ґрунтується на вимогах закону, оскільки у позовній заяві дані обставини було зазначено, а саме смерть обох батьків протягом двох місяців. 
 
Звернула увагу, що смерть обох батьків протягом двох місяців є тяжкою обставиною, яка до того ж в силу ч. 3 ст. 62 ЦПК України є загальновідомою обставиною та не потребує доказуванню.
 
Судом не враховано довідку ТОВ «Християнський адвентистський медичний центр» від 21.12.2020. На думку скаржника, суд помилково зауважив в рішенні, що ця довідка не є медичним документом, оскільки не навів будь-яких правових обґрунтувань з цього приводу.
 
Також, як на підставу скасування рішення суду зазначила обставини, на які посилалася в позовній заяві.
 
За наведених обставин просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.12.2021 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
 
Позивачка та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених в ній. 
 
Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили відмовити в задоволенні, а рішення залишити без змін.
 
Відповідачка ОСОБА_3 , належним чином повідомлялася про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. 
 
Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу                    Сєніна О.О., належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився та свого представника не направив.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки - ОСОБА_7 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки - ОСОБА_4 , про що Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ) 23.01.2020 складено відповідний актовий запис №112 (свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , серія НОМЕР_1 від 23 січня 2020 року).
Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є позивачка - донька померлого, відповідач ОСОБА_2 - син померлого та відповідач ОСОБА_3 - дружина померлого.
До складу спадщини входить: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 50,34 кв.м.; житловий будинок з надвірними будівлями під АДРЕСА_2 ; земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,2500 га; земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,3491 га.
16 липня 2020 року ОСОБА_2 (відповідач у справі) звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сєніної О.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , на підставі чого щодо майна померлого заведена спадкова справа №11/2020.
В цей же день - 16 липня 2020 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про відмову від належної їй частки спадщини на користь брата ОСОБА_2 - відповідача у справі. В заяві ОСОБА_1 вказала, що вона усвідомлює значення своїх дій та має можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення без застосування фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовляється від прийняття спадщини як за законом, так і за заповітом якщо він є.
Заяву про відмову від прийняття спадщини також подала нотаріусу і ОСОБА_3 (відповідач  у справі).
Судом також встановлено, що згідно довідки ТОВ «Християнський адвентистський медичний центр» №35 від 21.12.2020, ОСОБА_1 зверталася за консультаціями до лікаря-психіатра 19.11 та 5.10.2020.
За приписами ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. 
Згідно з ч. 2 ст. 1274 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.
Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (ч. 5 ст. 1274 ЦК України).
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 просила на підставі статті 233 ЦК України визнати недійсною заяву від 16.07.2020 про відмову від прийняття спадщини, складену, на її переконання, під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для неї умовах.
Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №905/1227/17.
Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Саме така правова позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом у постановах: від 12 березня 2021 року у справі №295/17488/15-ц, від 29 березня 2021 року у справі                   №369/13272/18, від 15 листопада 2021 року у справі №149/1962/20, від 26 січня 2022 року у справі №368/622/20, провадження № 61-17166св21.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, на підставі зібраних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсною заяви ОСОБА_1 від 16.07.2020 про відмову від спадщини на користь спадкоємця ОСОБА_2 на підставі статі 233 ЦК України, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювана заява укладена під впливом тяжкої для позивачки обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, чим друга сторона правочину скористалася.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зауважує, що позивач, який оспорює правочин, мав довести, що за відсутності тяжкої обставини, заяви про відмову від прийняття спадщини не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, так як процесуальний обов`язок доказування покладено саме на позивача (статті 12, 81 ЦПК України).
Колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника, що факт смерті обох батьків і є тяжкою обставиною, яка не підлягає доведенню, оскільки між сторонами існують правовідносини щодо спадкування, то такі правовідносини пов`язані із втратою близьких та рідних людей. Тобто і написання заяви про відмову від спадщини можливо лише у разі смерті спадкодавця. Тому у таких правовідносинах позивач повинен довести наявність інших обставин, які змусили її вчинити такий правочин.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про доведеність факту існування тяжкої обставини, оскільки суд першої інстанції, надаючи оцінку доводам позивачки, правильно зазначив у мотивувальній частині рішення, що зі змісту довідки ТОВ «Християнський адвентистський медичний центр» №35 від 21.12.2020, яка на думку ОСОБА_1 є доказом укладення написання нею заяву про відмову від прийняття спадщини під впливом тяжкої обставини, випливає лише, що остання зверталась до центру лише за консультаціями до лікаря-психіатра, а не перебувала у будь-якому медичному закладі на лікуванні. Консультації у лікаря 19.11 та 5.10.2020. Зміст даної довідки не вказує на причинні фактори, які були викликані потребою звернення позивачки до спеціалістів у відповідній області медицини та не є медичним документом, який вказує проходження лікування у медичному закладі.
Також, судом першої інстанції слушно зазначено про те, що вище згадана довідка жодним чином не вказує на те, що позивач на час складання оспорюваної заяви від 16.07.2020 про відмову у прийнятті спадщини знаходилась під впливом тяжкої обставини (тяжкої хвороби); не містить відомостей про час та початок виниклого діагнозу описаного лікарем-психіатром у довідці.
Матеріали  справи не містять будь-яких інших доказів на підтвердження тяжкого стану здоров`я ОСОБА_1 на день написання заяви про відмову від прийняття спадщини.
З огляду на вказане, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував довідку ТОВ «Християнський адвентистський медичний центр» №35 від 21.12.2020 та не надав такому доказу правової оцінки.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, є ідентичними доводам, викладеним у позовній заяві, були предметом дослідження суду першої інстанції, а тому додаткового правового аналізу не потребують з боку суду апеляційної інстанції, оскільки при їх дослідженні та встановленні обставин судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Фактично наведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вони ґрунтуються на сукупності трагічних обставин в сім`ї позивачки, пов`язаних зі смертю батьків, та не доводять факт написання заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті батька під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах.
 
Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині відмовленої позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини
 
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні цієї вимоги, оскільки вона є похідною від вимоги про визнання недійсним правочину, в задоволенні якої судом законно відмовлено.
 
Більше того, як правильно вказав суд в мотивувальній частині рішення, що у зв`язку із поданням заяви про відмову від спадщини та відсутності правових підстав для визнання такої заяви недійсною, позивачка втратила право на спадкування, у зв`язку з чим відсутні підстави для визначення позивачу додаткового строку для подання  заяви про прийняття спадщини, відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України. 
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                                        П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 03 серпня 2022 року.
 
Головуючий                                                                                                              О.Ф. Мазурик 

 
Судді                                                                                                                           О.В. Желепа

 
                                                                                                                                    В.А. Кравець