П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

31 травня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/8433/21	

Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Одеса, 07 липня 2021 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                   Танасогло Т.М.,
суддів:                                                             Димерлія О.О., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянки Нігерії ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 липня 2021 року у справі за адміністративним громадянки Нігерії ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №85 від 06.05.202р., зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року громадянка Нігерії ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просила:
визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 85 від 06.05.2021 р. про відмову гр. Нігерії  ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно гр. Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є громадянкою Нігерії та має побоювання повертатись до країни громадянської належності, оскільки у такому разі її життю загрожуватиме небезпека, що суперечить вимогам ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950р., вона може стати жертвою переслідування, що підтверджується об`єктивною ситуацією в державі та історією, що відбулась з нею особисто. Оскаржуване позивачкою рішення відповідача, на її думку є незаконним та таким, що прийняте без урахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення для його прийняття. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 липня 2021 року, у задоволенні позову громадянки Нігерії ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, громадянка Нігерії ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення по даній справі та ухвалити нове, яким її позов задовольнити.
В обґрунтування скарги апелянт зазначила, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення у даній справі не прийняв до уваги її реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Нігерії. Апелянт зазначає, що ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.
03.02.2022р. (вхід.№ 2916/22) від Головного управління ДМС України в Одеській області до суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому вказуючи про необґрунтованість доводів апелянта, відповідач просить залишити скаргу без задоволення, а судове рішення без змін мотивуючи зокрема тим, що за результатами проведеного аналізу відповідності підстав, викладених в заяві, анкеті та протоколах співбесід про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" було встановлено відсутність у позивачки побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відповідач зазначає, що на підставі п. 6 ст. 8 вказаного Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що приймається за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у позивача відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання. Відповідач вважає, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №85 від 06.05.2021р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.
В судове засідання, призначене на 23 березня 2022 року о 12:30 год. сторони або їх представники не прибули, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом, про причини неприбуття суду не повідомили, жодних заяв не надали.
За вказаного, у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання не здійснювалось та судовою колегією під час наради на місці, враховуючи ст.311 КАС України, було прийнято протокольну ухвалу про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами - після надходження до суду поштових відправлень, надісланих на адресу апелянта, про що секретарем судового засідання складено відповідну довідку.
Також, судова колегія з приводу повідомлення позивачки про розгляд її апеляційної скарги зауважує, що повістку у судове засідання на 23.03.2022р. було направлено П`ятим апеляційним адміністративним судом на єдину відому апеляційному суду та вказану власне самим апелянтом у апеляційній скарзі адресу для листування ОСОБА_1. Однак, поштове відправлення із повісткою суду було повернуто на адресу суду із довідкою Укрпошти ф. 20 із зазначеннями причини повернення - адреса відсутній за вказаною адресою.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 22.04.2021р. гр. Нігерії ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про надання міжнародного захисту в Україні.
З матеріалів справи вбачається, що гр. Нігерії ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у Федеративній Республіці Нігерії, штат Едо, с. Еку; має неповну вищу освіту; за віросповіданням християнка, п`ятидесятниця; жителька Камеруну, етнічна приналежність Etsako; рідна мова англійська, читає і перекладає зі словником українською та російською мовою; неодружена, що вбачається зі змісту анкети особи яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач  вперше виїхала з Федеративної Республіки Нігерії у січні 2011 року з метою навчання в Україні; протягом 2015р. -2017р. проживала та працювала в Нігерії; востаннє прибула на територію України 30.08.2017 р. авіарейсом: м. Лагос (Нігерія) м. Київ (Україна). Перетнула кордон України легально, на підставі паспортного документа гр. Камеруну серії НОМЕР_1 .
Як вбачається з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зареєстрованої 22.04.2021р. (справа №2021OD0064, реєстраційний номер заяви 62), причиною виїзду з країни постійного проживання зі слів позивача вказані відсутність роботи та грошей, небезпечність проживання в районі, де проживають батьки позивача, «Пастухи Фулані», які забирають у людей землі, забороняють займатися фермерством, а також погрози процедури жіночого обрізання.
06.05.2021 р. на підставі проведених інтерв`ю та анкетування із гр. Нігерії ОСОБА_1 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За наслідками аналізу матеріалів особової справи заявниці встановлено, що історія її переслідування є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті міжнародного захисту, пояснення шукача притулку містять суттєві відмінності та елементи зловживання процедурою.
06.05.2021 р. відповідачем видано наказ №85 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
12.05.2021 р. позивач отримала повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області № 5/1-396 від 06.05.2021р.
Не погоджуючись з прийнятим відповідачем наказом від 06.05.2021р. №85, громадянка Нігерії ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Суд першої інстанції зазначив, що рішення відповідача щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - є законним, натомість доводи позивача є надуманими, остання не навела фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та зазнати смертної кари та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач вказала, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Зазначені розбіжності разом із загальною поверхнево наданою інформацією вказують лише на неправдоподібність тверджень позивача, у зв`язку з чим в`їзд позивача на територію України в такому випадку не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим, виходячи з наступного.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня  1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.
Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, надалі - Закон № 3671-VI).
Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.
До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI установлено, що особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно із визначенням, наведеним в п.13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону, відсутні.
Як визначено ч.1 ст.5 вказаного Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Статтею 8 Закону визначено порядок попереднього розгляду заяв.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.
Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Отже, підставами для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидно необґрунтованість заяви, особи яка звернулась за захистом, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом МВС України №649 від 03.03.2016р. (надалі - Правила №649).
Підпунктом б пункту 4.3 розділу IV Правил №649 визначено, що на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У відповідності до п.п.4.4, 4.6 розділу IV Правил №649 рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом органу міграційної служби.
У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття орган міграційної служби надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 16), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка є громадянкою Нігерії, яка при зверненні до органу міграційної служби вказувала на те, що не може повернутись до країни походження у зв`язку з побоюваннями за власне життя.
Як вбачається з матеріалів особової справи громадянки Нігерії ОСОБА_1, відповідачем було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ч. 6 ст. 8 Закону №3671-VI, відповідно до якої рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими.
Апеляційний суд зауважує, що встановлення обґрунтованості конкретних обставин та виявлення додаткової інформації, необхідної для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником, відповідно до ст. 9 Закону №3671-VI має здійснюватися на стадії розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а ні під час вирішення питання щодо оформлення документів в порядку ст. 8 вказаного закону.
В контексті надання оцінки доводам скаржниці та обґрунтованості рішення органу міграційної служби, апеляційний суд зауважує, що позивачкою до заяви про надання міжнародного захисту не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною її вимушеного від`їзду до України, позивач не надала, та таких, що заслуговують на увагу, пояснень не навела. 
Як встановлено судом, позивачем не було надано до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти неможливості повернення до країни громадянської належності.
Суд першої інстанції вірно зауважив, що громадянка Нігерії ОСОБА_1, як шукач захисту не надала як до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, так і до суду документів, які б свідчили про реальну небезпеку у разі її повернення до країни громадянської належності.
Також, заявниця не вказала в чому полягають обґрунтовані побоювання у разі повернення до Нігерії, із посиланням на конкретні факти, події, прикладах або інші докази, що можуть вказувати на наявність ймовірних побоювань.
З огляду на матеріали справи, твердження позивачки стосовно можливих переслідувань та побоювання за власне життя та здоров`я є суперечливими та неправдоподібними, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції.
Колегія суддів звертає увагу, що громадянка Нігерії ОСОБА_1 вперше прибула в Україну у 2011 році, з метою здобуття вищої освіти. З 2015-2017 р. позивач проживала на території Нігерії.
У липні 2017 році позивачка повернулась до України легально, на підставі візи, з метою покращення умов економічного положення.
За наданням міжнародного захисту до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області громадянка Нігерії ОСОБА_1 звернулась лише 22.04.2021р.
При цьому, слід зауважити, що у відповідності до ч.2 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Між тим, як було зазначено вище, звернення позивачки із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до органу міграційної служби відбулось зі зволіканням, після закінчення легального строку перебування позивача на території України. Починаючи з листопада 2017 р., позивач перебувала на території України нелегально.
За приписами ч.5 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Дослідивши наявні у матеріалах особової справи позивачки, як шукача притулку, документи, зокрема анкету та протокол співбесіди, тощо, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що громадянкою Нігерії ОСОБА_1 не було вказано жодних конкретних фактів та не було надано документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, здоров`ю, безпеці або свободі у разі повернення до регіону постійного проживання на Батьківщині (Нігерія, м.Варрі, штат Дельта) у зв`язку з переслідуванням та погрозами різних угрупувань.
Колегія суддів звертає увагу, що під час проведення процедурних заходів органом міграційної служби позивач самостійно зазначила, що вона не зазнавала жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме, за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, або політичних переконань.
Жодних обставин або конкретних елементів, у підтвердження наявності у позивачки обґрунтованих побоювань переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у випадку повернення на територію країни громадянської належності, матеріали особової справи шукача притулку не містять.
З огляду на викладене, підтверджується висновок органу міграційної служби про відсутність побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку із ймовірною загрозою переслідування за вищевказаними ознаками.
Твердження позивачки носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, адже остання не повідомила про жодні обставини, які б вказували, що причини неможливості її повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірним переслідуванням за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту; не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для її життя, здоров`я та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. 
З матеріалів особової справи позивачки спостерігається, що нею не було надано жодних документальних доказів власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину під час звернення до територіального підрозділу ДМС. Також, під час проведення співбесід позивач не надавала жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, здоров`ю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.
Колегія суддів зазначає, що доводи позивачки про побоювання здійснення процедури жіночого обрізання щодо неї є необґрунтованим та суперечливими, адже доказів та документальних підтверджень причинно-наслідкового зв`язку між повідомленими фактами та їх наслідками для позивачки не надано, як і не встановлено достовірність повідомлених даних.
Проведеним органом міграційної служби дослідженням вказаних фактів та інформації по країни походження встановлено, що зазначена дія є лише традиційним уставом та не передбачається законодавством Нігерії. Так, молодша сестра позивачки проживає у м. Асаба (штат Дельта), де закінчила навчання та не зазнає жодної дискримінації та насильства.
Крім того, враховуючи належність рідної сестри позивачки до вікової категорії, яка відповідає умовам здійснення процедури жіночого обрізання, щодо неї не було здійснено зазначеної процедури та жодних утисків за цією ознакою вона не зазнає.
Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість посилань позивачки на насильницьку діяльність з боку членів етнічної групи фулані «Пастухи Фулані» як на підставу побоювань позивачкою повертатися до країни громадянської належності, адже в матеріалах особової справи позивача не міститься жодних доказів щодо можливого застосування насильницької діяльності з боку вказаної вище етнічної групи відносно позивача та її родичів.
При цьому, суд першої інстанції вірно звернув увагу, на доповідь Генерального секретаря про діяльність відділення Організації Об`єднаних Націй для Західної Африки і Сахеля від 23.06.2016 р. у якій повідомляється, що діяльність групи фулані відбувається в середньому поясі Нігерії.
В свою чергу, з наданих у ході проведення анкетування та співбесіди з шукачем притулку громадянкою Нігерії ОСОБА_1 пояснень, родина позивачки проживає в м. Варрі (штаті Дельта), що знаходиться на півдні Нігерії та занадто далеко від середнього поясу.
Твердження громадянки Нігерії ОСОБА_1 стосовно побоювання зазнати загрози від терористичного угрупування «Боко Харам» також є необґрунтованими, про що вірного висновку прийшов суд першої інстанції, позаяк, це терористичне угрупування відсутнє на місці постійного проживання родичів позивачки. Зі слів позивачки, ані вона, ані члени її сім`ї не зазнавала жодних погроз з боку цього терористичного угрупування.
До того ж, зазначений елемент викликає сумніви щодо правдоподібності, не є обґрунтованим та не підтверджуються жодними доказами.
Окрім того, як вбачається із зібраної органом міграційної служби інформації щодо шукача притулку громадянки Нігерії ОСОБА_1, під час перебування в Нігерії позивач ніколи не була заарештована чи затримана з мотивів здійснення нею антиурядової діяльності; ані позивач, ані члени її родини ніколи не були членами політичних партій та релігійних, військових або громадських організацій. Найближчі родичі позивача на даний час проживають у Нігерії та інформація щодо їхнього переслідування в матеріалах справи відсутня.
З урахуванням наведеного вище колегія суддів прийшла висновку, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження можливої загрози життю, або переслідувань, або вчинення тиску ані під час звернення до органу міграційної служби, ні під час розгляду та перевірки її заяви міграційним органом, або під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій, позивачка не надала, що в свою чергу може свідчити про те, що в`їзд позивачки на територію України був обумовлений не обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідувань та наявності погрози її життю та здоров`ю, а бажанням легалізувати своє перебування та території України.
Отже, відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивачки стати жертвою переслідувань у країні походження є реальними.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачці буде заподіяно шкоду або страждання у разі її повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Так, частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Проте, позивачкою не надано жодних відомостей про її утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що в неї склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме заявниці.
За таких обставин судом встановлено, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Окрім того, за змістом пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення біженця Управління Верховного комісара ООН (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосується статусу біженця) мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися бажанням змін або пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.
Виходячи зі встановлених обставин справи, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскаржуване позивачкою рішення відповідача щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - є законним.
Доводи апеляційної скарги висновку суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянки Нігерії ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 липня 2021 року у справі №420/8433/21 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.   Єщенко О.В.