П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 червня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 400/9240/21	

Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Миколаїв, 24 грудня 2021 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                          Танасогло Т.М.,
суддів:                                                   Градовського Ю.М., Шеметенко Л.П., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Савченка Ігоря Леонідовича на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу від 25.08.2021 р., поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року Савченко Ігор Леонідович звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, в якому просив:
визнати протиправним та скасувати Наказ начальника ГУНП в Миколаївській області №495о/с від 25.08.2021 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади державного службовця 5 рангу, старшого слідчого слідчого відділення Южноукраїнського відділення поліції Первомайського відділу поліції, з 25 серпня 2021року за п.1 ч.1 ст.87 ЗУ «Про державну службу» (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції-іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі), з виплатою компенсації за невикористані 10 календарних днів щорічної основної відпустки та 05 календарних днів щорічної додаткової відпустки за період з 31 серпня 2020 року по 01 січня 2021 року з дня його ухвалення;
поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого слідчого відділення Южноукраїнського відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області з 25 серпня 2021 року;
допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого слідчого відділення Южноукраїнського відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області;
зобов`язати Головне управління Національної поліції в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01.01.2021р. по дату винесення рішення;
допустити негайне виконання рішення суду про присудження виплати заробітної плати ОСОБА_1 у межах суми стягнення за один місяць.
В обґрунтування позову вказав, що оскаржуваний Наказ «Про звільнення» винесено позивачем з підстав п. ч.1ст. 87 ЗУ «Про державну службу», під час проходження Позивачем військової служби за контрактом в лавах ЗСУ, що є безумовним порушенням    ст. 119 КЗпП України. Позивач також зазначає, що відповідачем порушений порядок звільнення його з посади, оскільки при ознайомленні з попередженням про звільнення у зв`язку з організаційно-штатними змінами ГУ Національної Поліції в Миколаївській області Позивачеві не було запропоновано аналогічну або рівнозначну посаду. Позивач вважає, що Наказ «Про звільнення» є протиправним та належить скасуванню, просить суд поновити його на посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, в тому числі й за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2021 року по 25.08.2021 року, коли його було поновлено на посаді на виконання рішення ПААС по справі № 400/4354/20 від 10.06.2021 року, але кошти за час вимушеного прогулу на його корить не стягнуто.
Відповідач проти задоволення позову заперечував мотивуючи тим, що 21.12.2020 року прийнято наказ № 999 «Про організаційно-штатні зміни в ГУ Національної поліції в Миколаївській області», відповідно до якого посада Позивача - старшого слідчого слідчого відділення Южноукраїнського відділення поліції Первомайського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області скорочується. Позивач у цей період часу переобув на службі в ЗСУ, йому неодноразово направлялися Попередження про звільнення через скорочення штату, але він ігнорував отримувати попередження та тільки 23.07.2021 року Позивачу вручено попередження. З метою запропонування йому посад у новостворених структурах ГУНП, позивача було запрошено прибули до управління. Але 11.08.2021 року від командира в\ч надійшов лист, з якого Відповідач дізнався, що Позивач не бажає прибути до ГУНП. Після спливу двох місяців після отримання Позивачем попередження про звільнення, Відповідачем прийнято наказ про його звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Відповідач зазначає, що виконав всі вимоги ЗУ «Про державну службу», спірний Наказ винесений у межах своїх повноважень та у спосіб, визначений законом. Щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на посаді на виконання рішення суду № 400/4354/21, відповідач зазначає, що виконав рішення суду в повному обсязі. Поновив позивача на посаді на виконання рішення суду в частині негайного виконання, а згодом виконав і рішення П`ятого апеляційного адміністративного суду. Відповідач зазначає, що перед позивачем не має заборгованості щодо стягнутих за рішенням суду на його користь сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 25.08.2021 № 495о\с «Про звільнення».
Поновлено ОСОБА_1 з 26.08.2021 року на посаді старшого слідчого слідчого відділення Южноукраїнського відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.
Зазначено, що рішення суду в частині поновлення на посаді підлягає негайному виконанню.
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині відмови у нарахуванні та стягненні середнього заробітку за період з 01.01.2021р., Савченком І.Л. подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Миколаївській області нарахувати та виплатити Савченку І.Л. середній заробіток за період з 01.01.2021 року по дату винесення рішення по справі та ухвалити у скасованій частині нове рішення, яким зобов`язати Головного управління Національної поліції в Миколаївській області нарахувати та виплатити Савченку І.Л. середній заробіток за період з 01.01.2021 року по дату винесення рішення.
В обґрунтування скарги вказує, що ним у межах даної справи було заявлено не вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а середній заробіток за період з 01.01.2021р. по день прийняття рішення у справі, виплату якого передбачено ст. 119 КЗпП України. Суд першої інстанції, на думку скаржника, невірно ототожнив поняття середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку, що підлягає до виплати працівнику за ст. 119 КЗпП України, у зв`язку із чим помилково послався як на підставу для відмови – на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2021р. у справі №400/4354/20 між тими самими сторонам. Позивач вважає, що факт необхідності виплати йому середнього заробітку за період з 01.01.2021р. по дату прийняття рішення Миколаївським окружним адміністративним судом за даним позовом, в силу ч. 4 ст. 78 КАС України не потребують доказуванню, оскільки він як раз і встановлений рішенням суду у справі №400/4354/20, яке набрало законної сили. Окрім того, апелянт звертає увагу також на те, що при прийнятті рішення у даній справі, суд першої інстанції не прийняв рішення стосовно нарахування та виплати середнього заробітку за період з 25.08.2021р., а саме з моменту звільнення, хоча цей період чітко охоплюється п. 6 позовних вимог. Посилаючись на вимоги ст. 235 КАС України, позивач вказує про те, що законодавством чітко визначено обов`язок суду при поновлення особи на роботі стягнути на користь такої особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, навіть у разі відсутності такої вимоги у позові. 
В судове засідання, призначене на 08.06.2022р. сторони та їх представники не прибули. Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом.
Відповідач про причини неприбуття суду не повідомив, жодних клопотань до суду не надав.
Від позивача 03.06.2022р. надійшло клопотання про розгляд справи за його апеляційною скаргою без участі позивача, обґрунтоване неможливістю прибуття до суду через введення воєнного стану в Україні, веденням бойових дій на півдні України та у зв`язку із цим ускладненням пересування.
За визначенням п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Частиною 2 статті 313 КАС України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За вказаного, колегія суддів вважає можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення (в даному випадку – ухвали) в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з 21.11.2016 року позивач призначений на посаду старшого слідчого Южноукраїнського відділення поліції Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області.
Керуючись приписами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивач як військовозобов`язаний, який перебуває на військовому обліку, в травні 2020 року прийняв рішення про проходження військової служби за контрактом (а. с. 33-34, 36).
Наказом ГУНП в Миколаївській області № 361о\с від 22.06.2021 року Позивача поновлено на посаді з 31.08.2021 року на виконання рішення П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2021 року по справі № 400/4354/20 (а. с. 47).
23.07.2021 року Позивача, через командира в/ч 2227, ознайомлено з попередженням ГУНП від 20.05.2021 року вих.. № 3129/05/14-2021 про зміни в організаційно-штатному розкладі ГУНП та подальше звільнення Савченка І.Л. з підстав п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» (а. с. 72 зворотна частина).
27.07.2021 року Позивачу листом запропоновано прибути до ГУНП з метою вирішення питання подальшого проходження служби у поліції (а. с. 74 зворотня частина).
11.08.2021 року командир в/ч 2227 листом за вих № 2507 повідомив Відповідача, що Позивач відмовляється прибути до ГУНП (а. с. 75-76).
25.08.2021 року Наказом № 495о/с Позивача звільнено з поліції на підставі ч. 1 п. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» (а. с. 74).
Не погоджуючись з прийнятим та наказом, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб, визначений законом, а оскаржуваний наказ прийнято не на підставі, визначеній ст. 87 Закону № 889-VІІІ та з порушенням критеріїв, передбачених частиною 2    статті 2 КАС України.
Оскільки оскаржуваний Наказ «Про звільнення» № 495 о\с від 25.08.2021 року винесений Відповідачем 1 протиправно та належить скасуванню, суд першої інстанції вважав, що належним шляхом захисту порушеного права позивача на працю є поновлення позивача на посаді.
При цьому, зазначивши, що період з моменту звільнення позивача оскаржуваним наказом з роботи не є часом вимушеного прогулу, з огляду на перебування Савченка І.Л. на військовій службі, а також те, що період по 25.08.2021р. є періодом, що передував звільненню позивача, позивачеві відмовлено в задоволенні позовних вимог в цій частині щодо стягнення середнього заробітку. З приводу періоду з 01.01.2021р. по 10.06.2021р. суд першої інстанції послався на те, що ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 24.12.2021р. було закрито провадження у даній справі в частині позовних вимог Савченка І.Л. про нарахування та виплату середнього заробітку за період з 01.01.2021р. по 10.06.2021р.
Надаючи оцінку обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як встановлено ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Згідно зі статтею 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII.
Основні принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, врегульовано Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).
Згідно з ч.3 ст.5 Закону України № 889-VIII, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.
Питання припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України № 889-VIII в редакції на час виникнення спірних правовідносин,регулювались ст.ст.87, 87-1 Закону України «Про державну службу». 
Так, зокрема, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України № 889-VIII, підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема є - скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Отже, на момент звільнення позивачів, норма статті 87 Закону України «Про державну службу» передбачала скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу та виплату вихідної допомоги. Всі інші питання, які стосувалися процедури вивільнення державного службовця у разі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу регулювалися положеннями КЗпП України.
Колегія суддів звертає увагу, що Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» 14 січня 2020 р. № 440-IX, який набув чинності 17.02.2020 р., були внесені зміни у статтю 87 Закону України «Про державну службу».
Так, частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», в редакції Закону України від 14 січня 2020 р. № 440-IX визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що Попередження про наступне вивільнення отримано Позивачем - 23.07.2021 року, та на той час, як вірно звернув увагу суд першої інстанції у своєму рішенні, положення ч. 3 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» (в редакції від 16.07.021 року), містило припис суб`єкту призначення або керівнику державної служби попереджати державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Водночас, жодних посад (ані рівнозначної, чи як вийнято нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей) позивачу на час попередження про звільнення не було запропоновано, що підтверджується листом ГУНП від 20.05.2021 року за вихід. № 3129/05/14-2021, зі змісту якого слідує, що Савченку І.Л. констатовано про скорочення його посади відповідно до організаційно-штатних змін та про його наступне звільнення.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає ґрунтовним висновок суду попередньої інстанції про не дотримання відповідачем приписів ч. 3 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» під час попередження Позивача про наступне звільнення на підставі п. 1ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу», що виразилось у не пропонуванні належним чином ОСОБА_1 переліку вакантних на час такого попередження посад з метою забезпечення Позивача працевлаштуванням після введення організаційно-штатних змін в органі, в якому позивач проходив службу.
До того ж, згідно наявних в матеріалах справи письмових доказів, під час проведення організаційно-штатних змін ГУНП, Савченко І.Л. перебував на службі ЗСУ за контрактом.
На підтвердження вказаної обставини в матеріалах справи наявна копія контракту «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посаді осіб рядового, сержантського (старшинського) складу строком на три роки, укладеного 15 липня 2020 року Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 полковника Лавриненка Олександра Петровича з Савченко Ігорем Леонідовичем.
Також, в матеріалах міститься копія Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.07.2020р. № 147, яким підтверджується прийняття позивача на військову службу за контрактом.
Суд першої інстанції зауважив, що про виконання цього військового обов`язку на підставі чинного контракту відповідачу було достеменно відомо, та вказаної обставини ним не оспорюється.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає за доцільне вказати, що приписами ч. 3 ст. 119 КЗпП України передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Слід також зазначити, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту".
Однак, згідно частин 1 та 2 ст. 119 КЗпП України, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і «Про альтернативну (невійськову) службу", «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Як вірно вказав суд першої інстанції, особливий період діє в Україні з 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», відповідне рішення про закінчення особливого періоду не приймалось.
Відтак, з огляду на наведену вище правову норму, відповідач був позбавлений можливості звільняти військовослужбовця з органів поліції з будь-яких підстав до моменту закінчення контракту та повернення працівника до виконання своїх функціональний обов`язків в поліції. 
З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов вірного висновку,що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб, визначений законом, а оскаржуваний наказ прийнято не на підставі, визначеній ст. 87 Закону № 889-VІІІ та з порушенням критеріїв, передбачених частиною 2 статті 2 КАС України, у зв`язку із чим оскаржуваний Наказ «Про звільнення» № 495 о\с від 25.08.2021 року належить скасуванню, а належним шляхом захисту порушеного права позивача на працю є поновлення його на посаді.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги з приводу висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення середнього заробітку на підставі ст. 119 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку із скасуванням наказу про звільнення, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Отже, втрата працівником заробітку з підстав незаконного звільнення підлягає відновленню за цей час виплатою середнього заробітку. Про що вірно зазначено було судом першої інстанції у своєму рішенні.
Колегія суддів вважає за доцільне наголосити, що вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника
Під час розгляду даної справи з огляду на встановлені спірні правовідносини, на момент звільнення з державної служби позивачем було укладено контракт на проходження строкової військової служби.
Відтак, з дня укладення відповідного контракту позивач відповідно до положень ч. 3 ст. 119 КЗпП України не вважався таким, що перебував у вимушеному прогулі та мав забезпечуватись середнім заробітком за цей період військової служби.
З огляду на зміст наведеної вище правової норми ч.3 ст.119 КЗпП України, таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Таким чином, позивач має право на забезпечення середнього заробітку, який нараховується відповідно до положень вказаних правил трудового законодавства та здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
При цьому, під час проходження позивачем військової служби в лавах Збройних Сил України, відповідач не має обов`язку нараховувати та виплачувати середній заробіток Позивачеві.
Суд першої інстанції обґрунтовано наголосив у своєму рішенні, що оскільки звернення із цим позовом не ґрунтується на ненарахуванні таких сум – грошового забезпечення у відповідності до ч. 3 ст. 119 КЗпП України саме відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" саме Відповідачем, то в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити. 
Безперечним обов`язком Відповідача, відповідно до положень ст. 119 КЗпП України є безумовне зберігання за Позивачем робочого місця.
Доводи скаржника про необґрунтоване посилання суду першої інстанції на правові висновки у постанові П`ятого апеляційного суду по справі № 400/4354/20 та встановлені обставини у межах розгляду згаданої справи, судова колегія оцінює критично, адже в силу вимог ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у своїй постанові від 10.06.2021 року зазначила, що період з 31.08.2020 по 10.06.2021 року (дата прийняття рішення апеляційною інстанцією) не є час вимушеного прогулу, на підставі чого позивачеві відмовлено в задоволенні позовних вимог в цій частині щодо стягнення середнього заробітку за цей час.
Колегія суддів також звертає увагу скаржника на те, що ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року у справі № 400/9240/21 на підставі ч. 4 ст. 238 КАС України було закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області в частині позовних вимог про нарахування та виплату середнього заробітку за період з 01.01.2021р. по 10.06.2021р. 
Вказана ухвала Миколаївського окружного адміністративного суду від 24.12.2021р. по даній справі набрала законної сили відповідно до ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.05.2022р. про відмову у відкритті апеляційного провадження.
За вказаного, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення вимог позивача у наведеній вище частині.
Судова колегія також вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про безпідставність вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час з 11.06.2021 року по 25.08.2021 року, адже оскаржуваний в даній справі Наказ № 492 о\с «Про звільнення» датований 25.08.2021 року, а відтак період з 11.06.2021 року по 25.08.2021 року - є періодом часу, який передував даті винесення спірного наказу, та лежать поза межами площини даного спору, що розглядається у межах даної справи.
З приводу стягнення середнього заробітку за період з 25.08.2021р. по день ухвалення рішення за наслідками скасування наказу про зільнення, колегія суддів вважає також хибними відповідні доводи апелянта, оскільки як вже було вказано вище цей період з огляду на перебування позивача на військовій службі не є періодом вимушеного прогулу.
Інші доводи апеляційної скарги загалом є несуттєвими, фактично дублюють обґрунтування позову, якому судом першої інстанції була надана належна правова оцінка, а відтак, такі доводи встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Савченка Ігоря Леонідовича – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року по справі № 400/9240/21 – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Градовський Ю.М.    Шеметенко Л.П.