ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/741/22  Номер провадження 22-ц/814/1068/22	Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т. В.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання: Владімірову Р.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Белей Віталія Миколайовича на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 17 лютого 2022 року(прийняту суддею Шаповал Т.В., відомості щодо дати складення повного тексту ухвали суду відсутні) у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на його користь матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини пенсії, визначеної відповідно до ч.4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХII в редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 06 червня 1996 року №230/96-ВР, завданої положеннями Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» №76-VIII від 28.12.2014 року, що визнані неконституційними, за період з 01 січня 2015 року по 01 липня 2021 року у сумі 463 517, 59 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 17 лютого 2022 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди.
З даною ухвалою суду не погодивсяпредставник  ОСОБА_1 – адвокат Белей Віталій Миколайович та подав на неї апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 17 лютого 2022 року про відмову у відкритті провадження, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апелянт вважає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та такою, що винесена з порушенням норм процесуального права.
Зокрема вказує, що висновки суду про те, що розгляд вказаних позовних вимог повинно здійснюватися за правилами адміністративного судочинства є хибними. Вважає, що посилання суду на норми ст. 1175 ЦК України є невірними, оскільки норма вказаної статті вказує на те, що вона не може поширюватися на правовідносини щодо відшкодування шкоди завданої фізичним або юридичним особам актам і діями, що визнані неконституційними, оскільки зазначена норма ЦК України регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований. Також зазначає, що твердження суду про те, що спеціальним нормативно-правовим актом є ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок «Чорнобильської катастрофи» є помилковим. Вважає, що позивачем обрано правильний спосіб захисту порушеного права, так як позовні вимоги ґрунтуються на відшкодуванні шкоди, яку позивач зазнав у період дії норми, яка визнана неконституційною.
Від представника ГУ ПФУ в Полтавській області – Козченко Н. надійшов відзив на апеляційну скаргу,в якому остання підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 17 лютого 2022 року залишити без змін.
Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи був присутній представник позивача, інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 пред`явлено позов до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, яка є суб`єктом владних повноважень.
Спір заявлено з приводу стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді недоотриманих пенсійних виплат, завданої законом, що визнаний неконституційним за період з 01.01.2015 року по 01.07.2021 року у розмірі 463 517,59 грн.
Відмовляючи ОСОБА_1  у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що вирішення по суті даного спору буде залежати від правомірності нарахування та виплати позивачу недоотриманої пенсії, а такі правовідносини за своїм змістом є публічно-правовими та ґрунтуються на нормах публічного права, а тому мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Одночасно суддя роз`яснив позивачу його право звернутися до суду для розгляду позову в порядку адміністративного судочинства.
Суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.
Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, при цьому визначення предмета та підстав позову, обрання способу судового захисту належить виключно позивачеві.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.
У вказаній справі спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Спори щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання соціальних виплат, є публічно-правовими, виникли з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинні розглядатися у порядку адміністративного судочинства.
Такий висновок суду викладений у постанові Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі №400/4436/21, який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.
Так, рішенням Конституційного Суду України врегульовано строк та спосіб його виконання та передбачено, що частина третя статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 №796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, визнана неконституційною, втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Отже, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вирішення по суті даного спору буде залежати від правомірності нарахування та виплати позивачу недоотриманої пенсії, а такі правовідносини за своїм змістом є публічно-правовими та ґрунтуються на нормах публічного права, а тому мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства.
Доводи апеляційної скарги, спрямовані на те, що позивач просить стягнути з держави в особі відповідача завдану йому шкоду, що на його думку підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, колегією суддів відхиляються, оскільки позивач просить стягнути саме недотриману суму пенсії у відповідності до відповідного рішення суду, яку визначає у своїх позовних вимогах, як завдану йому шкоду, інших позовних вимог не заявлялось.
Колегія суддів зауважує, що стороною спору в даному випадку є суб`єкт владних повноважень, а спір стосується виконання ним публічно-владних функцій (виконання рішення суду, щодо виплати пенсії), а тому в силу змісту ст. 4 КАС України даний спір є публічно-правовим та має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
 З наведених вище підстав, суд першої інстанції, правильно встановивши предметну юрисдикцію спору між сторонами, обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.375, ст.ст.381-384  ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Белей Віталія Миколайовича - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 17 лютого 2022 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів  безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови суду виготовлено 28 квітня 2022 року.        

Головуючий: _______________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ______________ С.А. Гальонкін _____________ О.Ю. Кузнєцова

Згідно з оригіналом. Виготовлено з АСДС.
Помічник судді Полтавського
апеляційного суду Я.В. Цюра