Справа № 308/1403/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        05 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Куштана Б.П., Кондора Р.Ю., 
за участі секретаря – Волощук В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 жовтня 2021 року (повне судове рішення складено 03.11.2021, суддя Придачук О.А.) у справі № 308/1403/20 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) до ОСОБА_2 про забезпечення повернення дитини до постійного проживання в Угорщину, 

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) звернулося до суду в інтересах громадянина Угорщини ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання повернення дитини до постійного проживання в Угорщину, забезпечення повернення дитини до постійного проживання в Угорщину.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьками дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Дитина народилася в Угорщині та з народження постійно проживала з батьками у с. Надкарачонь, Угорщина. Відтак, постійним місцем проживання дитини є ОСОБА_4 . 
Після суперечки між батьками, 21.12.2018 мати з дитиною поїхали на свята в Україну та не повернулися.
Незважаючи на здійснені батьком заходи щодо повернення відповідачки з дитиною в Угорщину, такі не призвели до мирного врегулювання питання, а тому позивач вказував, що починаючи з 03.01.2019 відповідачка самочинно здійснює незаконне утримання дитини в Україні.
Позивач зазначав, що не давав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, без згоди батька.
02.04.2019 до Міністерства юстиції України, як Центрального органу з виконання на території України «Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» 1980 року, через центральний орган Угорщини надійшла заява ОСОБА_1 про сприяння поверненню дитини до Угорщини.
На підставі такої заяви та довіреності позивача Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області звернулося до відповідачки з метою роз`яснення положень Конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Угорщини. 
15.05.2019 до Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області надійшли письмові пояснення відповідачки, що містять виклад причин відмови у поверненні дитини в Угорщину.
Згідно з наданими поясненнями, відповідачка не має наміру повертатися з дитиною до постійного місця проживання в Угорщину, чим порушує права дитини та позивача, зокрема, право дитини на належне батьківське виховання, право позивача особисто брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, на визначення місця проживання дитини.
Позивач вважає, що відповідачка здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11.01.2006 № 3303-IV, та наявні умови визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема, дії, що порушують права позивача відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами, дитина про яку йде мова не досягла 16-річного віку, ОСОБА_4 є державою в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення її місця проживання, дії щодо вивезення та подальшого утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто, його права та інтереси порушені внаслідок утримування відповідачкою дитини в Україні. 
У судовому засіданні в суді першої інстанції позивач ОСОБА_1 зазначив, що в Україну відповідачка та дитина заїхали на підставі угорських документів у його супроводі, відповідачка з дитиною їхали окремо в автомобілі зі своїм батьком, а позивач їхав на іншому автомобілі, оскільки його автомобіль невеликого розміру і на задніх сидіннях відповідачці з дитиною було б незручно. ОСОБА_1 супроводжував дружину та дитину в Україну, оскільки при перетині кордону необхідна згода батька. Вказував, що тільки перетнув кордон та одразу повернувся в Угорщину у термінових справах. Згоди на проживання дитини в Україні ОСОБА_1 не надавав. Вказував, що за час проживання сина в Україні намагався відвідати дитину, однак колишня дружина та її батьки чинили йому перешкоди у цьому. 
У позовній заяві посилався на те, що в компетентному угорському районному суді м. Дунауйварош перебуває справа за його позовом (поданим 04.03.2019) про розірвання шлюбу, передавачу одноосібної опіки батькові, визначення порядку доступу матері до дитини, стягнення аліментів. 
Надалі у процесі розгляду справи зазначав, що районний суд Дунауйварош в Угорщині, 15.10.2020 ухвалив рішення по справі № 3.Р.20.343/2020/24 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, відповідно до якого, крім іншого, шлюб між сторонами – розірвано, опіку над сином отримано батьком, відповідачка зобов`язана протягом 3 днів з моменту набрання сили даним рішенням, дитину з його особистими речами та особистими документами передати позивачу.
Крім того зазначав, що у Берегівському районному суді перебуває справа № 297/1673/19 за позовом ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів. 
Посилаючись на дані обставини, позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), просив:
1) визнати незаконним утримування відповідачкою ОСОБА_2 на території України малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
2) зобов`язати ОСОБА_2 повернути дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до місця постійного проживання в Угорщину; 
3) якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати ОСОБА_2 передати дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батькові ОСОБА_7 , 1982 року народження, на території України для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання за адресою: 
АДРЕСА_1 ) покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Угорщини на позивача ОСОБА_1 .
Відповідачка ОСОБА_2 в суді першої інстанції заперечила проти задоволення позову, вказувала, що коли проживала в Угорщині позивач нею не цікавився, застосовував до неї фізичне насильство. Позивачка зазначала, що неодноразово зверталася в поліцію, однак поліція не реагувала на її скарги, оскільки позивач був головою села. В останню ніч її перебування в Угорщині позивач побив її (вона в цей час годувала дитину), хотів вигнати її з дитиною з помешкання на вулицю, розбив вікна у будинку, в якому вони проживали. Будучи наляканою, вона зателефонувала батькові в Україну, щоб він відразу забрав її, тому що їй загрожує небезпека. Вона зібрала усі свої речі і речі дитини, і позивач знав, що вона їде в Україну з дитиною назавжди. Про повернення і мови не могло бути. За нею з України приїхав батько, щоб забрати її з дитиною. Оскільки на кордоні для того щоб пропустили дитину необхідний дозвіл батька вона просила позивача щоб він перевіз дитину через кордон разом з нею і її батьком, щоб дитину випустили з Угорщини в Україну. Чоловік спочатку відмовлявся їхати, але хрещена вмовила ОСОБА_5 , щоб він погодився перевезти дитину з Угорщини в Україну. Дорогою вони їхали на двох автомобілях. Зазначила, що дитина з моменту народження є громадянином України, оскільки вона громадянка України. Протягом усього перебування дитини в Україні позивач лише один раз виявив бажання побачитись з дитиною. Додала, що не буде перешкоджати батькові безперешкодно бачитись з дитиною, особисто брати участь у вихованні дитини та піклуватися дитиною. Просила суд взяти до уваги рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 05.02.2020 у справі 297/1673/19, залишеного без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 14.06.2021, яким зокрема місце проживання дитини визначено з матір`ю.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.10.2021 у задоволенні позову ОСОБА_3 , в інтересах якого діє Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) – відмовлено.
На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при ухваленні рішення місцевий суд не врахував, що дитина народилася в Угорщині, є громадянином Угорщини, що стверджується свідоцтвом про народження, відповідачка визнала ту обставину, що син є біпатридом, тобто одночасно громадянином Угорщини та України. Посилання на те, що дитина зареєстрована громадянином України не може бути аргументом неповернення дитини до держави її постійного проживання (Угорщини). Безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав позивача на піклування, дитина з моменту народження постійно проживала в Угорщині. Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, з`ясовуючи та оцінюючи обставини, пов`язані із визначенням місця проживання дитини. Рішення щодо повернення дитини до країни постійного проживання, прийняте відповідно до Конвенції, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про місце проживання та здійснення піклування. Таке рішення не перешкоджає матері супроводжувати дитину при поверненні і звертатися до компетентних органів за вирішенням питання по суті (зокрема щодо визначення місця проживання дитини, участі у вихованні дитини). ОСОБА_1 у позові не ставив вимог про передачу дитини батькові, а про повернення дитини до країни постійного проживання – Угорщини. Висновки місцевого суду, що повернення до Угорщини створить для дитини нетерпиму обстановку та спричинить психологічну травму ґрунтуються на припущеннях та зроблені без залучення відповідного експерта. Відповідачка не надала жодних доказів на підтвердження обставин, про те, що їй було завдано фізичне насильство, тілесні ушкодження, або життю чи здоров`ю її або дитини загрожувала небезпека з боку чоловіка. Висновки місцевого суду щодо обґрунтованості звинувачень відповідачки, а також про те, що дитина прижилася у своєму новому середовищі – ґрунтуються на припущеннях. Процедуру щодо сприяння поверненню дитини батьком розпочато з 11.03.2019, через 3 місяці після початку незаконного утримування дитини в Україні, а судові процедури ініційовано у лютому 2020 року. Місцевий суд тривалим розглядом справи порушив права батька на піклування щодо дитини. Також вказує, що Районним судом м. Дунауйварош 15 жовтня 2020 року (яке набрало законної сили 07 грудня 2020), прийнято рішення розірвати шлюб, укладений 03 лютого 2018 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; батько дитини отримав право на опіку над сином; зобов`язано відповідачку ОСОБА_2 протягом 3 днів з моменту набрання сили даного рішення передати позивачу дитину з його особистими речами та особистими документами; скасовано тимчасове розпорядження № 39; урегульовано контакти між відповідачкою та дитиною; зобов`язано відповідачку з наступного місяця після набрання законної сили рішенням щомісячно сплачувати на користь позивача аліменти на утримання дитини; зустрічний позов ОСОБА_10 відхилено, вирішено питання судових витрат.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить подану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що позивач постійно завдавав їй тілесні ушкодження, навіть коли вона була вагітною. Вказує, що дитину правомірно переміщено до України з Угорщини, 21.12.2018 позивач разом з відповідачкою вивезли сина до України, у подальшому ОСОБА_11 вирішила не повертатися до Угорщини. Вказує, що рішенням Берегівського районного суду від 05.02.2020 у справі № 297/1673/19 її позов задоволено, розірвано шлюб між сторонами, визначено місце проживання малолітнього сина з матір`ю ОСОБА_12 , стягнуто з ОСОБА_13 аліменти на утримання дитини у розмірі 3000 грн щомісячно. На переконання ОСОБА_2 , вказана справа № 297/1673/19 перебуває на розгляді апеляційного суду. Зазначає, що до Міністерства юстиції України через центральний орган Угорщини заява позивача про сприяння поверненню дитини надійшла 02.04.2019. При цьому з моменту вивезення дитини в Україну (21.12.2018) та до моменту фактичного звернення до суду (11.02.2020) Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) минуло більше одного року, а тому вважає, що відповідно до підпункту «b» пункту 1 статті 7 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 14.09.2006 № 136-V) – з 21.12.2019 органи Угорщини не мають юрисдикції вживати заходи, спрямовані на захист малолітнього ОСОБА_14 . Вважає, що спір про визначення місця проживання дитини має вирішувати відповідний суд в Україні, яка є державою нового звичайного місця проживання дитини. Вказє, що суд може відмовити в поверненні малолітньої дитини до країни постійного проживання, якщо, зокрема, з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі, або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
Позивач та представник Міністерства юстиції України в судовому засіданні апеляційного суду просили скаргу задовольнити. 
Відповідач просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. Представник відповідача – адвокат Пуканич Е.В., який про дату та час розгляду справи був повідомлений 02.06.2022, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, подав клопотання про відкладення судового засідання, оскільки він бере участь в іншому судовому засіданні – у кримінальній справі, розгляд якої має відбутись у Виноградівському районному суді. Таке клопотання підтримала відповідач. 
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
Частинами першою та другою статті 58 ЦПК України передбачено, що, зокрема, сторона, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не збавляє її права мати в цій справі представника.
Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки (частина перша статті 64 ЦПК України.
У цивільному судочинстві адвокат не наділений самостійними процесуальними правами і не є стороною у справі, а лише здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. 
Колегія суддів відхилила клопотання представника відповідача, який, здійснюючи професійну діяльність адвоката, надав перевагу іншому судовому провадженню. Крім того, за твердженням відповідача, яка була присутня в судовому засіданні апеляційного суду, відзив на апеляційну скаргу було складено її представником ОСОБА_15 , а отже, позиція представника відповідача викладена у письмовій формі. 
Заслухавши позицію сторін та представника Міністерства Юстиції України, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 , в інтересах якого діє Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), суд першої інстанції виходив із того, що: 
з моменту виїзду ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з Угорщини в Україну, а саме з 21.12.2018 - до моменту ухвалення рішення місцевим судом минуло майже три роки; 
дитина проживає в сім`ї відповідачки, за дитиною здійснюється належний побутовий та медичний догляд, дитина має сталі сімейні зв`язки, комфортне та звичне для неї місце проживання, що сформувалося за достатньо тривалий період перебування дитини в Україні;
з огляду на вікові особливості дитини, рівень розумового розвитку та прив`язаність дитини до матері, недоцільним в інтересах дитини є зменшення контактів з матір`ю;
зміна звичних умов проживання, виховання та оточення малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , негативно позначиться на психологічному і фізичному здоров`ї дитини, травмує її психіку і порушить стан психологічного благополуччя;
повернення дитини до Угорщини нанесе більшої шкоди її інтересам, усталеному побуту та психоемоційному розвитку, ніж залишення її в Україні, так як теперішнє середовище, в якому зростає дитина, є для неї звичайним та рідним, оскільки дитина проживає у ньому все своє свідоме життя і прижилася у ньому;
батьки малолітнього ОСОБА_1 розлучені, між ними склалися стійкі неприязні відносини, що унеможливлює проживання матері дитини у помешканні колишнього чоловіка, в той час як іншого місця проживання на території Угорщини у неї немає, у зв`язку з чим у випадку повернення до Угорщини малолітній ОСОБА_1 був би розлучений з матір`ю;
зміна місця проживання дитини є неприйнятною, переїзд в середовище незнайомих людей призведе до емоційних зрушень, негативно вплине на психологічний та фізичний розвиток дитини і буде становити загрозу психічних порушень у майбутньому;
проживання дитини на території України у звичних умовах проживання, виховання та оточення буде сприяти її фізичному, духовному, інтелектуальному, культурному, соціальному розвитку, а повернення малолітнього ОСОБА_1 до Угорщини у цілком незнайомі для нього умови проживання та середовище спілкування, з огляду на його вік, загрожує йому психологічною травмою та створить для нього нетерпиму обстановку;
примусова зміна способу і укладу життя, місця проживання та складу родини може призвести до негативних наслідків для малолітнього ОСОБА_1 ;
повернення малолітнього ОСОБА_1 до Угорщини є недоцільним, оскільки наявні достатні підстави вважати, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, таке повернення не відповідає інтересам дитини, приписам Конвенції, яка передбачає випадки, за яких національні органи можуть відмовити у поверненні дитини;
взято до уваги ту обставину, що рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 05.02.2020 року у справі № 297/1673/19, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 14.06.2021 (рішення суду набрало законної сили 14.06.2021) позов ОСОБА_6 задоволено, шлюб між сторонами розірвано, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) з його матір`ю ОСОБА_6 та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання малолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн щомісячно, починаючи з 12.08.2019 і до досягнення сином повноліття;
не встановлено наявності виняткових обставин, про які вказано у Принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, згідно з яким малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю;
відмова у поверненні малолітнього ОСОБА_1 до Угорщини не обмежує та не має тлумачитись як обмеження прав батька на участь у вихованні дитини.
Проте, із такими висновками місцевого суду погодитися не можна. 
Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Положеннями частини першої статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі – Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави урегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеної 25 жовтня 1980 року в м. Гаага (далі – Конвенція 1980 року, Гаазька Конвенція), до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».
Згідно зі ст. 11 Конвенції 1980 року судові й адміністративні органи Договірних держав без затримок здійснюють усі процедури для повернення дітей, тобто Гаазька Конвенція спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання.
Якщо відповідні судові або адміністративні органи не досягли ніякого рішення протягом шести тижнів із дати початку процедур, заявник або Центральний орган запитуваної держави за власною ініціативою або на прохання Центрального органу держави, що запитує, мають право просити про надання їм пояснень про причини затримки. Якщо відповідь отримана Центральним органом запитуваної держави, такий орган передає відповідь Центральному органові держави, що запитує, або заявнику.
Згідно зі статтями 1, 2 Конвенції 1980 року цілями цієї Конвенції є: забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують найшвидші процедури, наявні в їхньому розпорядженні.
У частині другій статті 3 Конвенції 1980 року передбачено, що права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.
Підстави виникнення правового зв`язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.
Право піклування в контексті Конвенції 1980 року охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.
Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції 1980 року переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: 
a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та 
b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.
Виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утримуванням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримування дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримування (пункт «b» частини першої    статті 3 Конвенції).
Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримування дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини.
Конвенція 1980 року застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років. (ст. 4 Гаазької конвенції).
Відповідно до статті 12 Конвенції 1980 року якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.
Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.
Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад – садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулась зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.
Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.
Інтерес дитини в тому, щоб не бути вивезеною зі свого постійного місця проживання без достатніх гарантій стабільності в нових умовах, поступається перед основним інтересом будь-якої особи не бути підданій фізичній або психологічній загрозі або поміщеній в нетерпиму обстановку.
Під правами піклування розуміються відповідні повноваження, що виникають на підставі законодавчого акта, рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що тягне юридичні наслідки. Права піклування включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права доступу включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Гаазька конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Гаазької конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років.
Право піклування в контексті Гаазької конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.
Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Гаазької конвенції.
У Конвенції 1980 року міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких, якщо минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, суд, незважаючи на положення частини першої статті 12, має право відмовити в поверненні дитини до постійного місця проживання: якщо у заявника на момент переміщення або утримання відсутнє право піклування стосовно дитини, яке виникло на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави, або якщо таке право піклування не порушене (стаття 3); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (частина друга статті 12); особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування (пункт «а» частини першої статті 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20).
Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція 1980 року покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).
При цьому відповідно до статті 19 Конвенції 1980 року ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.
У постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14 викладений висновок щодо застосування статей 3, 12, 13, 20 Конвенції 1980 року за аналогічних обставин справи.
Так, вирішуючи питання повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції 1980 року). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) винятків, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції 1980 року, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.
Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.
Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди відповідно до статті 3, частини першої статті 12 Конвенції 1980 року повинні насамперед встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.
Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергову увагу приділяють якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії», заява № 27853/09, рішення від 26 листопада 2013 року, зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами.
Стаття 8 Конвенції 1980 року покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Конвенції 1980 року, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції 1980 року, а також намірам та меті Конвенції 1980 року. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько.
Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди насамперед повинні враховувати, що частина перша статті 13 Конвенції покладає обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести.
У рішенні в справі «Сатановська та Роджерс проти України», заява № 12354/19, ЄСПЛ вказав, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Відмова врахувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13, 20 Гаазької конвенції, і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 ЄКПЛ, а також меті та завданню Гаазької конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, що не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які треба тлумачити вузько. Це також дозволить ЄСПЛ, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд.
Установлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_12 та ОСОБА_16 уклали шлюб 03 лютого 2018 року в селі Нодькорачонь (Угорщина), який зареєстрований у Дунауйварошській міській раді, про що зроблений актовий запис за № С06164412. Після одруження прізвище відповідачки ОСОБА_17 змінено на ОСОБА_18 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 на території Угорщини у сторін народився син ОСОБА_5 , що констатовано відомостями про дитину, виданими Дунауйварошською міською радою Угорської Республіки від 17 липня 2018 року. 
Після народження дитина проживала на території Угорщини, а відтак постійним місцем проживання (до моменту вивезення) була ОСОБА_4 .
Водночас відповідно до довідки № 121 про реєстрацію особи громадянином України, виданої Головним управлінням Державної міграційної служби України у Закарпатській області від 25 березня 2019 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , набув громадянства України з дати його народження, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_4 .
ОСОБА_12 визнає ту обставину, що вона та син є біпатридами, громадянами Угорщини та України одночасно (а.с. 21-22 Т. 1). 
Малолітній ОСОБА_5 , ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) вивезений із Угорщини до України його батьками – позивачем та відповідачкою 21 грудня 2018 року.
Батько дитини ОСОБА_5 визнає, що був присутній при перетині кордону під час вивезення сина. Отже, відповідачка на законних підставах вивезла сина з ОСОБА_4 (21.12.2018), держави його постійного місця проживання.
Також позивач визнає, що його усна згода на перебування дитини з матір`ю в Україні була надана на період новорічних свят, а дружина з дитиною мали повернутися до Угорщини 03.01.2019. 
Таким чином, зміна місця проживання дитини та її утримання на території України здійснено матір`ю без згоди батька дитини.
Утримання дитини на території України без отримання згоди батька є підставою для застосування передбаченого ОСОБА_19 конвенцією механізму, згідно з яким дитину треба повернути до Угорщини.
Із грудня 2018 року мати проживає із сином на території України, а ОСОБА_5 – на території Угорщини.
ОСОБА_20 та малолітній ОСОБА_5 мають зареєстроване постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . 
Також згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_11 , виданою Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Берегівської міської ради від 09 січня 2019 року № 74, зареєстрованим з 22 серпня 2008 року і по час видачі довідки її місцем проживання є будинок АДРЕСА_3 .
Із 01 вересня 2021 року малолітній ОСОБА_5 зарахований до дошкільного начального закладу у селі Нодькорачонь (Угорщина).
ОСОБА_2 є одночасно громадянкою України (підтверджується її паспортом громадянина України від 05 січня 2018 року та паспортом громадянина України для виїзду за кордон від 01 лютого 2019 року) та Угорщини (підтверджується документом про надання їй угорського громадянства у 2012 році, паспортною карткою, посвідченням особи), позивач ОСОБА_5 – громадянином Угорщини, про що свідчить його паспорт громадянина Угорщини. 
Зазначені обставини також встановлені постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року у справі № 297/1673/19 за позовом ОСОБА_21 до ОСОБА_22 , третя особа –Cлужба у справах дітей виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області, про розірвання шлюбу, відновлення дошлюбного прізвища, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини (https://reestr.court.gov.ua/Review/103487113#, а.с. 240а-243 т. 1).
Вказаною постановою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_13 – ОСОБА_23 задоволено. Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 червня 2021 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_13 , третя особа – Служба у справах дітей виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області, про розірвання шлюбу, відновлення дошлюбного прізвища, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини закрито.
Таким чином рішення українського суду, на яке послався місцевий суд при розгляді даної справи, котрим, зокрема, було визначено місце проживання дитини з матір`ю – скасовано, а провадження у справі закрито.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що станом на 28 серпня 2019 року (дата відкриття провадження у справі № 297/1673/19) у провадженні угорського суду між сторонами вже була справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав – розірвання шлюбу (відновлення дошлюбного прізвища позивача є похідною вимогою від первісної про розірвання шлюбу), визначення місця проживання спільної дитини подружжя та стягнення аліментів. 
Цією постановою також встановлено, що згідно з рішенням районного суду м. Дунауйварош від 21 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу суд встановив тимчасовий вимір: «до набрання законної сили остаточного судового рішення, син ОСОБА_5 , у шлюбі народився, ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач має право на контакт з дитиною в парних тижнях в неділю від 9.00 до 11.00 год. на місце догляду підтримувати зв`язок». У поясненнях суду щодо прийнятого рішення зазначено, що між сторонами відбувається судовий процес розірвання шлюбу, укладеного 03 лютого 2018 року, і у своїй заяві заявник ( ОСОБА_5 ) вимагав тимчасової допомоги в першу чергу для того, щоб суд дозволив йому здійснювати батьківську відповідальність за дитину; на цій стадії провадження суд розглянув лише клопотання сторін про тимчасовий захід, який регулює відносини між позивачем та дитиною.
Згідно із змістом позовної заяви по шлюбному процесу ОСОБА_13 до районного суду м. Дунауйварош, отриманою судом 04 березня 2019 року, ОСОБА_5 просив суд стосовно відповідача ОСОБА_6 розірвати укладений між ними шлюб, а також надати йому право здійснювати батьківські повноваження щодо до неповнолітнього сина ОСОБА_13 , врегулювати право підтримувати зв`язки відповідача із дитиною та зобов`язати відповідача з моменту прийняття рішення сплачувати щомісячно аліменти на утримання дитини.
Окрім цього, ОСОБА_5 просив суд своїм тимчасовим рішенням надати йому право бути опікуном свого неповнолітнього сина, якщо дане його прохання вважається необґрунтованим, просив суд в альтернативному варіанті призначити місце перебування його неповнолітнього сина за попереднім його місцем перебування за останнім постійним місцем проживання в селі Нодькорачонь, водночас врегулювати його зустрічі із сином, які відповідач має забезпечити. Зазначене узгоджується із установленим районним судом м. Дунауйварош рішенням від 21 червня 2019 року про встановлення тимчасового виміру.
За змістом зустрічного позову ОСОБА_6 до районного суду м. Дунауйварош, що надійшов до суду 07 квітня 2019 року , позивач пред`явила 5 зустрічних позовних вимог до ОСОБА_13 :
1) розірвати укладений між сторонами 03 лютого 2018 року шлюб;
2) надати їй виключне право здійснювати опіку над спільною дитиною;
3) визначити місцем проживання спільної дитини позивача та відповідача теперішнє місце проживання його матері за адресою: АДРЕСА_3 ;
4) встановити графік зустрічі відповідача із дитиною;
5) зобов`язати відповідача сплачувати щомісячно аліменти на утримання дитини.
Районним судом м. Дунауйварош (Угорщина) від 15 жовтня 2020 року, що набрало законної сили 07 грудня 2020 року, прийнято рішення: - розірвати шлюб, укладений 03 лютого 2018 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; - батько дитини отримав право на опіку над сином; - зобов`язано відповідача ОСОБА_24 протягом 3 днів з моменту набрання сили даного рішення передати позивачу ОСОБА_25 дитину з його особистими речами та особистими документами; - скасовано тимчасове розпорядження № 39; - урегульовано контакти між відповідачем ОСОБА_8 та дитиною; - зобов`язано відповідача ОСОБА_24 з наступного місяця після набрання законної сили рішенням щомісячно сплачувати на користь позивача ОСОБА_13 аліменти на утримання дитини; - зустрічний позов ОСОБА_10 відхилено, вирішено питання судових витрат (а.с. 153-165, переклад на українську мову 166-175 т. 1).
Верховний Суд (Угорщина) рішенням від 07.09.2021 відхилив клопотання ОСОБА_6 про перегляд справи (а.с.4-7 т. 2). 
Таким чином у справі, яка розглядається, апеляційним судом встановлено, що існує рішення угорського суду, яким уже вирішено питання опіки над дитиною (право на опіку над сином отримано батьком), урегульовано контакти між матір`ю ОСОБА_8 та дитиною, стягнуто з матері ОСОБА_10 аліменти на утримання дитини, зобов`язано відповідача ОСОБА_24 протягом 3 днів з моменту набрання сили даного рішення (набрало законної сили 07.12.2020) передати позивачу ОСОБА_25 дитину з його особистими речами та особистими документами.
На час розгляду справи апеляційним судом, ОСОБА_11 вищевказане рішення угорського суду, зокрема, у частині передання дитини батькові не виконано. 
Колегією суддів встановлено, що після неповернення дитини до Угорщини на початку січня 2019 року, позивач без жодних зволікань, вже 04.01.2019 звернувся до слідчого відділу управління поліції у м. Дунауйварош, де повідомив про даний випадок щодо незаконного утримання дитини (а.с. 39-48). 
02.04.2019 до Міністерства юстиції України, як Центрального органу з виконання на території України «Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» 1980 року, через центральний орган Угорщини надійшла заява ОСОБА_3 про сприяння поверненню дитини до Угорщини. Така заява була складена 11.03.2019 (а.с.8-16). 
Отже, ОСОБА_1 до спливу одного року з моменту переміщення дитини та початку її утримання в Україні, звернувся із заявою про повернення незаконно утримуваної в Україні дитини до Центрального органу Угорщини, який направив до Міністерства юстиції України запит про повернення дитини.  
ОСОБА_1 у своїй заяві вказував, що відповідач самостійно змінила місце проживання малолітнього сина і визначила місце проживання останнього в Україні, де його незаконно утримує, чим порушує право дитини на належне батьківське виховання, право батька брати участь у вихованні дитини, право дитини та батька на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини.
З метою сприяння поверненню дитини ОСОБА_1 надав довіреність від 02.05.2019, відповідно до статті 28 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, якою уповноважив Центральний орган України і його представників діяти від його імені та вчиняти всі необхідні дії, пов`язані із забезпеченням повернення дитини (а.с. 49, 50 т. 1). 
На підставі заяви Міклоша Мюллера Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області звернулося до відповідачки ОСОБА_11 з метою надання пояснень та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Угорщини.
16.05.2019 до Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області надійшла заява ОСОБА_11 , у якій відповідачка зазначала, що вирішила повернутися в Україну до своїх батьків, оскільки відносини подружжя погіршилися; повернення дитини до Угорщини є неможливим; посилалася на існування спору в суді щодо визначення місця проживання дитини; вказувала на існування серйозного ризику того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (а.с. 21-22 т. 1).
З позовом до суду в інтересах позивача Міклоша Мюллера Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) звернулося у лютому 2020 року. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_11 разом з малолітнім ОСОБА_26 ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають в Україні у АДРЕСА_3 , що стверджується актом обстеження умов проживання від 11.03.2019, складеним начальником служби у справах дітей, головним спеціалістом служби у справах дітей на підставі заяви ОСОБА_11 від 18.02.2019 (а.с. 23 т. 1).
Позивач посилався на те, що ОСОБА_11 здійснила переміщення дитини до України за присутності батька, однак продовжує із початку січня 2019 року незаконно утримувати дитину в Україні, позивач не давав згоди на зміну постійного місця проживання дитини, у зв`язку з чим малолітній син підлягає поверненню до Угорщини на підставі Конвенції 1980 року.
Малолітній ОСОБА_5 постійно проживав в Угорщині та станом на початок перебігу строку утримання на території України перебував під опікою обох батьків. До переміщення дитини в Україну батько здійснював права піклування про дитину, протилежних відомостей до справи не надано.
Відповідачкою не доведено, що батько дитини фактично не здійснював піклування щодо малолітнього ОСОБА_5 під час його проживання в Угорщині, а ініційований батьком спір про повернення дитини та досліджені судами письмові докази свідчать про його прагнення до здійснення піклування і реалізації своїх батьківських прав відносно малолітньої дитини.
Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_11 не доведено наявності виняткових підстав для відмови у поверненні дитини до Угорщини, передбачених статтями 12, 13, 20 Конвенції 1980 року.
Відповідачкою ОСОБА_11 не доведено наявності підстав для відмови у поверненні дитини за постійним місцем проживання до Угорщини, зокрема не надано суду доказів на підтвердження того, що існує серйозний ризик того, що таке повернення загрожує дитині психологічною або фізичною небезпекою, чи що внаслідок повернення дитина потрапить у нестерпні умови.
Твердження відповідачки про те, що малолітній ОСОБА_5 має зареєстроване місце проживання разом з матір`ю в Україні не може бути підставою для відмови у поверненні дитини до місця свого постійного проживання на підставі Конвенції 1980 року. Наявність у малолітнього ОСОБА_13 громадянства України не може бути аргументом задля неповернення дитини до держави її постійного проживання (до моменту незаконного утримання), оскільки ані громадянство батьків, ані громадянство дитини не має вирішального значення при розгляді цього спору.
Доказів вчинення позивачем ОСОБА_27 щодо ОСОБА_11 чи щодо малолітньої дитини домашнього насильства, про притягнення ОСОБА_13 до відповідної, передбаченої законодавством Угорщини, відповідальності – суду не надано, а відповідні твердження ОСОБА_11 є голослівними та уваги взятими бути не можуть. 
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_11 визнала, що дитина розмовляє як українською, так і угорською мовами.
Відповідачка не надала належних та допустимих доказів того, що повернення дитини до держави її постійного місця проживання, спілкування з родичами, вивчення культури та мови країни походження може заподіяти дитині фізичної або психологічної шкоди. 
Утримання дитини на території України матір`ю за відсутності згоди батька є незаконним, порушує права батька на піклування, на участь у вихованні дитини.
Оцінюючи обставини у сукупності, апеляційним судом встановлена наявність умов визначених у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема: ОСОБА_4 є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення місця проживання дитини; дії щодо утримування дитини в Україні порушують права піклування позивача ОСОБА_3 , оскільки батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок переміщення та подальшого знаходження дитини в Україні; позивач здійснював права на опіку до переміщення дитини та здійснював би такі права, якби не переміщення; дії, що порушують права позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року (до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей»), тобто до моменту переміщення дитини на територію України без згоди позивача); малолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не досяг 16-річного віку.
Отже, наявні підстави, за яких держава Україна, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання.
Апеляційний суд бере до уваги факти звернення батька без зволікань до правоохоронних органів Угорщини, до Міністерства юстиції Угорщини та через нього до Міністерства юстиції України, як Центрального органу з виконання на території України «Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» 1980 року, наявність спорів між батьками щодо опіки над дитиною, зокрема, раніше ініційованого спору саме батьком в угорському суді, які у сукупності свідчать про прагнення батька до здійснення піклування і про реалізацію своїх батьківських прав щодо малолітньої дитини.
Процедури в адміністративному органі України, як Договірної держави (а саме у Міністерстві юстиції України, як центральному органі з виконання на території України «Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» 1980 року) розпочато 02.04.2019 у момент коли через центральний орган Угорщини надійшла заява ОСОБА_1 про сприяння поверненню дитини до Угорщини, яка була складена 11.03.2019.
Відтак, посилання відповідачки на те, що до звернення до судових органів минув рік з моменту переміщення дитини до України (21.12.2018) – є необґрунтованим, оскільки датою початку незаконного утримання є 03.01.2019, а на момент початку процедур в адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина (02.04.2019) минуло менше одного року з часу, коли дитина покинула країну походження.
Надходження до компетентних органів України заяви позивача від 02.04.2019 про сприяння поверненню дитини до Угорщини, тобто в строк, який не перевищує одного року з дати приїзду дитини в Україну, свідчить про те, що позивач не надавав згоду на зміну місця постійного проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому згідно зі статтями 3, 12 Гаазької конвенції утримання відповідачкою дитини в Україні до цього часу без згоди позивача є незаконним, оскільки позивач як батько дитини позбавлений права здійснювати піклування про свого сина.
Процедура повернення дитини розпочата в адміністративному органі до спливу річного терміну з моменту незаконного утримання дитини. Оскільки відвідач не повернула дитину до Угорщини, Міністерство юстиції України 11.02.2020 звернулось до суду з даним позовом. Рішення у справі було ухвалено 25.10.2021. Тому неповернення дитини із дати початку процедур, передбачених Гаазькою конвенцією, протягом тривалості як позасудової процедури, так і розгляду справи в суді першої інстанції не може вважатися строком, протягом якого дитина прижилася у своєму новому середовищі, не може тлумачитися підставою для відмови у поверненні дитини.
Надаючи оцінку всім доказам в сукупності та встановивши обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про високий рівень соціалізації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , його глибоку інтеграцію в суспільстві за місцем проживання в місті Берегово, Україна, та те, що дитина прижилась у новому середовищі.
Суд першої інстанції неправильно застосував частину другу статті 12 Конвенції 1980 року та відмовив у задоволенні позову у зв`язку з тим, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.
ОСОБА_11 не надала належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження обставин, що свідчать про існування серйозного ризику того, що повернення малолітнього ОСОБА_3 до держави його постійного проживання поставить під загрозу заподіяння йому фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. 
Висновки місцевого суду, що повернення до Угорщини створить для дитини нетерпиму обстановку та спричинить психологічну травму – зроблені місцевим судом без надання до матеріалів справи висновків відповідного експерта та без проведення відповідних досліджень обставин, котрі потребують спеціальних знань.
Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність серйозного ризику, що повернення дитини до Угорщини створить загрозу заподіяння дитині фізичної або психічної шкоди – є припущеннями. Відповідач не надала суду доказів на підтвердження того, що існує серйозний ризик того, що таке повернення загрожує дитині психологічною або фізичною небезпекою чи що внаслідок повернення дитина потрапить у нетерпимі умови.
Посилання відповідачки на наявність неприязних відносин між батьками дитини, не свідчать про наявність загрози для дитини.
Доводи, які зводяться до того, що проживання дитини в Україні з матір`ю відповідає найкращим її інтересам, не є такими, що переконують апеляційний суд у наявності таких серйозних ризиків, що дитина потрапить у нетерпиму для неї обстановку у країні походження.
Твердження відповідачки про те, що малолітній ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання в Україні, має житло, не заслуговують на увагу суду, оскільки такий факт не має значення для розгляду справ про повернення дитини до постійного місця її проживання, на підставі Гаазької конвенції.
Суду не доведено тих обставин, що повернення дитини не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.
Стосовно посилання відповідачки на підпункт «b» пункту 1 статті 7 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 14.09.2006 № 136-V) – слід зазначити наступне.
Відповідно до підпункту «b» пункту 1 статті 7 вищевказаної Конвенції у разі неправомірного переміщення або утримування дитини органи Договірної Держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримування, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій Державі та дитина не проживе в такій іншій державі протягом періоду, що становить принаймні один рік після того, як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місцеперебування дитини; не триває розгляд прохання про повернення, поданого в цей період, та дитина прижилася в новому середовищі.
Натомість за обставинами даної справи встановлено, що з квітня 2019 року тривав розгляд прохання ОСОБА_3 про повернення дитини, у зв`язку з чим доводи відповідачки, що з 21.12.2019 органи Угорщини не мають юрисдикції вживати заходи, спрямовані на захист малолітнього сина – є необґрунтованими.
Апеляційний суд, розуміючи чутливість правовідносин, які є предметом у цій справі, з урахуванням установлених обставин, доходить висновку про наявність підстав для повернення малолітньої дитини ОСОБА_3 за місцем його постійного проживання до Угорщини.
Стосовно посилання місцевого суду на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю лише за виняткових обставин, яких під час судового розгляду встановлено не було – слід зазначити наступне.
Під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.
Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.
Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Відтак, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. 
Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При цьому спори стосовно місця проживання та здійснення піклування про дитину не є предметом розгляду справ про повернення дитини на підставі Гаазької конвенції і вирішуються судом держави постійного проживання дитини. 
Відтак, суд першої інстанції вдався до помилкового з`ясування обставин, які не входять до предмету доказування у даній справі про повернення дитини, зокрема, щодо розлучення дитини зі своєю матір`ю. 
Справа, що розглядається є відмінною від спору між матір`ю та батьком щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, а також від спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, які відповідно до статті 19 Гаазької конвенції повинні вирішуватися лише судом за місцем постійного проживання дитини. З огляду на це безпідставними є посилання на те, що рішення за результатом розгляду даної справи призводить до розлучення дитини з матір`ю.
В той же час колегія повторює, що згідно зазначеного вище рішення районного суду м. Дунауйварош (Угорщина) від 15 жовтня 2020 року, що набрало законної сили 07 грудня 2020 року, та відповідачу відмовлено у його перегляді Верховним Судом (Угорщини), батько дитини отримав право на опіку над сином та відповідача було зобов`язано протягом 3 днів з моменту набрання сили даного рішення передати позивачу ОСОБА_25 дитину з його особистими речами та особистими документами, а отже, вирішено справу щодо місця проживання дитини. Таке рішення відповідачем не виконано. 
Беручи до уваги якнайкращі інтереси дитини, оцінюючи надані сторонами докази в їх сукупності, зважаючи на інтереси сторін у справі, встановивши, що дитина з моменту народження до її переміщення на територію України постійно проживала в Угорщині, а також те, що утримання дитини на території України порушує право батька на піклування про дитину, а відповідачка не навела достатніх підстав для відмови у поверненні дитини та не підтвердила їх належними, допустимими та достатніми доказами, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позову та повернення малолітньої дитини до Угорщини.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати з підстав, передбачених п.п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення, яким визнати незаконним утримування ОСОБА_2 на території України малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та зобов`язати ОСОБА_2 повернути дитину до місця постійного проживання в Угорщину. У випадку, якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, слід зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 передати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батькові дитини ОСОБА_7 на території України для забезпечення повернення дитини до держави постійного місця проживання – ОСОБА_4 . Також у позовній заяві міститься прохання покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Угорщини, на позивача ОСОБА_1 .
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч. 1 ст. 374, п. 3, 4 ст. 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) – задовольнити частково.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) до ОСОБА_2 – задовольнити.
Визнати незаконним утримування ОСОБА_2 на території України малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 
Зобов`язати ОСОБА_2 повернути дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до місця постійного проживання в Угорщині. 
Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов?язати відповідачку ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) передати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батькові дитини ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на території України для забезпечення повернення дитини до держави постійного місця проживання – Угорщини.
Покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Угорщини на позивача ОСОБА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 15 липня 2022 року.

Головуюча:         

Судді: