Постанова
Іменем України
 
19 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 444/2317/18
провадження № 61-15670св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»
відповідач - ОСОБА_1 , Малехівська сільська рада Жовківського району Львівської області, правонаступником якої є Львівська міська рада,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2020 року у складі судді 
Мікула В. Є. та постанову Львівського апеляційного суду від 09 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Шеремети Н.О. Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2018 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця» в особі РФ «Львівська залізниця») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, правонаступником якої є Львівська міська рада, про визнання незаконним 
і скасування рішення, визнання незаконним і скасування державного акта, зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що у користуванні АТ «Українська залізниця» 
в особі РФ «Львівська залізниця» перебуває земельна ділянка смуги відведення, зокрема, в межах с. Малехів Жовківського району Львівської області під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Рудно-Підбірці від 17 км. + 200 м. до 20 км. + 544 м. для забезпечення функціонування залізничного транспорту в межах с. Малехів Жовківського району Львівської області. 
 
Право АТ «Українська залізниця» на користування вищезазначеною земельною ділянкою визначено «Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізної дороги від км. 11+106 до км. 20+534 Нестеровський район Львівської області», розробленим проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році. Стверджує, що 20 січня 2017 року під час комісійного обстеження спірної земельної ділянки працівниками АТ «Українська залізниця» 
в особі РФ «Львівська залізниця» виявлено, що на 20 км. + 405 м. - 20 км. + 
420 м. перегону Рудно-Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів від осі головної колії на відстані 10 м. знаходиться сітчаста огорожа, що огороджує земельну ділянку, незважаючи на те, що смуга відведення залізниці складає 
20 м. 
 
Земельну ділянку площею 0,08 га ОСОБА_1 отримала відповідно до рішення Малехівської сільської ради народних депутатів від 22 червня 1995 року № 87 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва 
та обслуговування житлового будинку, господарських споруд», на підставі якого їй було видано державний акт на право власності на земельну ділянку 
серії II-ЛВ № 006579 від 29 січня 1996 року. 
 
Вищезазначене рішення Малехівської сільської ради та виданий державний акт на право власності на землю є незаконними та такими, що порушують права 
АТ «Українська залізниця» в особі РФ «Львівська залізниця», оскільки землі під державними залізницями, в тому числі і землі смуг відведення залізниць, належать до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність.
 
З наведених підстав просило:
1)     визнати незаконним та скасувати рішення Малехівської сільської ради народних депутатів від 22 червня 1995 року № 87 в частині передачі ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку і господарських споруд;
2)     визнати недійсним і скасувати державний акт від 29 січня 1996 року серія II-ЛВ № 006579 на право приватної власності на земельну ділянку, яка була передана ОСОБА_1 у приватну власність на підставі рішення Малехівської сільської ради народних депутатів від 22 червня 1995 року № 87;
3)     зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні АТ «Українська залізниця» в особі РФ «Львівська залізниця», а саме звільнити зайняту земельну ділянку в межах Малехівської сільської ради на 20 км. + 405 м. - 20 км. + 420 м. перегону Рудно-Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів від осі головної колії.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 26 жовтня 
2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду 
від 09 серпня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, 
що станом на час прийняття рішення Малехівською сільською радою народних депутатів від 22 червня 1995 року № 87 спірна земельна ділянка не належала 
на праві користування позивачу, оскільки останній не оформив таке відповідно до діючого на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, відтак, надаючи земельну ділянку у приватну власність відповідачу, Малехівська сільська рада діяла в межах наданих їх повноважень щодо розпорядження землями комунальної власності, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки права АТ «Українська залізниця» в особі РФ «Львівська залізниця» жодним чином не порушені.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У вересні 2021 року АТ «Українська залізниця» в особі РФ «Львівська залізниця» подала до Верховного Суду касаційну скаргу у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що користування спірною земельною ділянкою АТ «Українська залізниця» в особі РФ «Львівська залізниця» здійснює відповідно до «Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізної дороги від км. 11+106 до км. 20+534 Нестеровський район Львівської області», розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці 
у 1962 році. Вказує, що спірна земельна ділянка знаходиться в смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту, перебуває 
у користуванні АТ «Українська залізниця» та закріплена за РФ «Львівська залізниця», а наявність чи відсутність у землекористувача документів 
на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки він визначений законом. 
 
Судом застосовано норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 466/190/14-ц, від 19 лютого 2020 року 
у справі № 466/1058/15-ц, від 01 лютого 2018 року у справі № 909/277/16, 
від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/413/15-ц, постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року 
у справі № 3-305гс15.
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, 
а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Вважає, що суди правильно встановили всі обставини справи та застосували норми матеріального права з урахуванням правових висновків, викладених 
у відповідних постановах Верховного Суду.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 444/2317/18, витребувано її з Жовківського районного суду Львівської області.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Рішенням виконавчого комітету Малехівської сільської ради народних депутатів Жовківського району Львівської області № 87 від 22 червня 1995 року «Про приватизацію земельних ділянок» передано у приватну власність безкоштовно земельні ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд громадянам згідно списку, зазначеного в додатку.
 
З додатку № 1 до рішення виконавчого комітету Малехівської сільської ради народних депутатів Жовківського району Львівської області 87 від 22 червня 1995 року «Про приватизацію земельних ділянок» видно, що ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.08 га, що розташована на АДРЕСА_1 .
 
На підставі рішення виконавчого комітету Малехівської сільської ради народних депутатів Жовківського району Львівської області № 87 від 22 червня 1995 року «Про приватизацію земельних ділянок» ОСОБА_1 видано державний акт 
на право приватної власності на землю серія II-ЛВ № 006579 від 29 січня 
1996 року.
 
Витягом з погосподарської книги № 2 за 1955-1957 роки Дублянської сільської ради, с. Малехів Брюховицького району Львівської області від 30 жовтня 
2018 року № 1756/02-19 за домогосподарством на 
АДРЕСА_1 відповідно до погосподарського обліку 1955-1957 років обліковується 0,26 га землі, під будівлями - 0,01 га, під жилими - 0,01 га 
та житловий будинок 1928 року забудови.
 
Із свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР вбачається, що ОСОБА_2 надано дозвіл на перебудову житлового будинку АДРЕСА_1 на житловий будинок, який складається з трьох кімнат житловою площею 50,6 кв. м видано рішенням виконкому Несторовської районної ради депутатів трудящих від 16 квітня 1970 року № 163.
 
Рішенням виконавчого комітету Дублянської міської ради народних депутатів Нестеровського району Львівської області від 14 лютого 1980 року № 10 «Про призначення права власності на житловий будинок, що знаходиться 
на АДРЕСА_1 » затверджено акт про закінчення житлового будинку загальною площею 137,50 кв. м, житловою площею 58 кв. м, складений комісією 28 січня 1980 року.
 
Відповідно до договору дарування від 21 жовтня 1980 року ОСОБА_2 подарував своїй дочці, ОСОБА_1 1/2 частину будинку з подвірними спорудами, 
що знаходиться в м. Дубляни-Малехів Нестеровського району Львівської області житловою площею 58 кв. м.
 
Реєстраційним посвідченням Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 25 грудня 1980 року підтверджується, що ОСОБА_1 належить 1/2 частина житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 21 жовтня 1980 року.
 
Наказом Учгоспу «Дублянський» Львівського СГІ № 46 від 25 лютого 1980 року, закріплено за ОСОБА_1 присадибну ділянку площею 0,04 га біля дарованої їй половини житлового будинку.
 
Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5377568 
від 10 листопада 2004 року підтверджується, що ОСОБА_1 є власником 
1/2 частки житлового будинку на АДРЕСА_1 .
 
Підставою виникнення права власності у ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку на АДРЕСА_1 є свідоцтво про право на спадщину від 16 серпня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Жовківської державної нотаріальної контори Галань О.Я., зареєстроване в реєстрі за № 1-2573.
 
Зі свідоцтва про право на спадщину від 16 серпня 2004 року, виданого державним нотаріусом Жовківської державної нотаріальної контори 
Галань О. Я., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2573 вбачається, що спадкове майно складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 і в цілому складається з трьох кімнат житловою площею 58 кв. м, кухні, при будинку є сарай, гараж, вбиральня, навіс, що належав померлій ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право 
на спадщину, виданого Жовківською державною нотаріальною конторою Львівської області 22 липня 1999 року.
 
Згідно викопіювання з інвентаризаційної карти с. Малехів 1972 року спірна земельна ділянка на даний час перебуває у власності ОСОБА_1 .
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції 
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 24 вересня 2021 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Щодо правового статусу спірної землі
 
Згідно з частиною першою статті 84 Земельного кодексу України (далі - 
ЗК України) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
 
Відповідно до пункту б частини четвертої статті 84 Земельного Кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт».
 
До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями 
і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного 
і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту (частина перша статті 23 Закону України «Про транспорт»). Ця норма закону кореспондується з положенням статті 68 ЗК України.
 
Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15-ц, Верховного Суду, викладеними у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі 
№ 466/190/14-ц (провадження № 61-1366св18).
 
Статтями 1, 4 Положення «Про землі, надані транспорту», затвердженого 
07 лютого 1933 року Постановою Центрального виконавчого комітету СРСР № 58 і Ради народних комісарів СРСР № 50, передбачалося, що землями, наданими транспорту (в тому числі - і залізничному), визнавалися землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури.
 
Вказане Положення діяло до набрання чинності Постанови Ради Міністрів СРСР від 08 січня 1981 року № 24 «Про затвердження Положення про землі, надані транспорту».
 
Земельним кодексом Української РСР від 25 жовтня 1922 року передбачалося, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими 
за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку.
 
Разом з тим вимог щодо виготовлення та отримання державного акта законодавством не передбачалося, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до пунктів 54, 55 «Загальних основ землекористування та землеустрою», затверджених Постановою ЦВК СРСР 
від 15 грудня 1928 року.
 
Земельним кодексом Української РСР від 25 жовтня 1922 року (в редакції 
від 08 липня 1970 року), постановою Верховної ради Української РСР 
від 18 грудня 1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року» (далі - Постанова № 562) право Залізниці на користування земельною ділянкою, яка належить до земель залізниць, до оформлення ним права власності або землекористування гарантувалося.
 
Згідно з пунктом 5 Постанови № 562 громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення 
в дію кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними 
у встановленому порядку права власності на землю чи землекористування.
 
Пунктом 6 постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 1990 року 
№ 563-ХІІ «Про земельну реформу» (із змінами та доповненнями) визначено, 
що землекористувачі повинні до 01 січня 2008 року оформити право власності або право користування землею.
 
Вказаний пункт постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 
1990 року визнаний неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі № 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), а отже відсутня вимога закону щодо обов`язкового виготовлення Залізницею державного акта на право користування земельною ділянкою.
 
За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача документів 
на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його уже визначено законом.
 
Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах 
від 19 лютого 2020 року (справа № 466/1058/15ц, провадження № 61-23268св18), від 15 жовтня 2020 року (справа № 466/6682/14-ц, провадження № 61-1957св19).
 
Враховуючи зазначене, правильним є висновок судів про те, що наявність 
чи відсутність у АТ «Українська залізниця» документів, які засвідчують право 
на користування земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту.
 
Разом із тим при вирішенні питання чи відноситься належна ОСОБА_1 земельна ділянка до земель залізничного транспорту або чи накладається частина цієї ділянки на землі залізниці суди з урахуванням положень частини першої статті 23 Закону України «Про транспорт» та статті 68 ЗК України мають на підставі поданих сторонами доказів перевірити який саме правовий статус має спірна земельна ділянка, чи відноситься вона до смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями 
і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного 
і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.
 
Щодо порушення прав позивача
 
При зверненні з позовом АТ «Укрзалізниця» посилалося на те, що на частині смуги відведення виявлено перетин (накладення) земельної ділянки ОСОБА_1 , яка накладається на смугу відведення.
 
Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожен має право володіти, користуватися 
і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається 
в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
 
Частиною першою статті 316, статтями 317, 319 ЦК України передбачено, 
що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема 
із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає 
із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
 
Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
 
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
 
Положеннями статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права 
на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.
 
У частині третій статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян 
та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, 
і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; 
ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
 
Згідно з частиною першою статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
 
У справі, що переглядається, суди встановили, що спірна земельна ділянка закріплена за домогосподарством на АДРЕСА_1 ще до побудови залізної дороги 
в 1962 році та на час будівництва житлового будинку не відносилася до земель транспорту, а в установленому законом порядку була відчужена органом місцевого самоврядування.
 
На обґрунтування своїх вимог АТ «Укрзалізниця» посилається на те, що спірна земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту, перебуває у користуванні АТ «Укрзалізниця» 
та закріплена за регіональною філією «Львівська залізниця», а відповідач без будь-яких правових підстав розмістила об`єкти нерухомого майна на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушила право позивача 
на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту.
 
Однак ці обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судами попередніх інстанцій, жодних належних та допустимих доказів, які 
б підтверджували порушення прав чи охоронюваних законом інтересів 
АТ «Укрзалізниця» суду не надано.
 
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про безпідставність вимог АТ «Укрзалізниця» з огляду на недоведеність порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого той звернувся до суду.
 
Доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди заявника 
з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, в тому контексті, який на думку АТ «Укрзалізниця» свідчить про наявність підстав для визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування на підставі якого спірна земельна ділянка була набута власником, Державного акта на право власності на землю, виданого відповідачу, проте такі аргументи були спростовані під час розгляду справи.
 
Вказані доводи не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки у справі, яка переглядається, апеляційним судами надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції 
не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення 
у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, 
а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Крім того, безпідставними є аргументи касаційної скарги про те, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у наведених у касаційній скарзі постановах, оскільки висновки, викладені у цих постановах не суперечать висновкам, викладеним у оскаржуваних рішеннях. 
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду залишити без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
 
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 жовтня 
2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 серпня 2021 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                                        В. М. Коротун
 
                                                                                                                        М. Є. Червинська