Постанова   
Іменем України
 
15 червня 2022 року                     
м. Київ
 
справа № 133/1804/20
провадження № 61-18827св21  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - приватний нотаріус Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області Кондратьєв Василь Юрійович,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 рокуу складі колегії суддів: 
Якименко М. М., Ковальчука О. В., Панасюка О. С.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до 
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.
Позовна заява мотивована тим, що позивач з чоловіком у м. Донецьк відчужили все своє майно та купили в м. Козятині трикімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 , яку оформили на її чоловіка, та ще одну трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , в яку заселились та оформили документи на неї на позивача.
В квартиру АДРЕСА_3 з їх дозволу заселились племінниця ОСОБА_2 (на той час - ОСОБА_3 ) разом з чоловіком ОСОБА_4 та дітьми на умовах, що вони будуть їм допомагати по господарству, купувати та приносити продукти харчування, ліки, воду тощо, оскільки позивач та її чоловік мали 2 групу інвалідності, а тому у них були наявні труднощі в організації та підтриманні свого побуту.
Спочатку племінниця з чоловіком допомагали по господарству та між ними склались довірливі відносини, у зв`язку з чим чоловік позивача у 2009 році склав заповіт, яким придбану ними квартиру АДРЕСА_3 заповів в рівних частках її племінниці ОСОБА_2 та її чоловікові ОСОБА_4 . 
Однак восени 2013 року шлюб між її племінницею ОСОБА_2 і ОСОБА_4 розірвано, а відповідач разом з дітьми перейшла проживати до своєї матері та фактично припинила спілкування з позивачем та її чоловіком, в той час як чоловік племінниці - ОСОБА_4 продовжував з ними спілкуватись та всіляко допомагав по господарству. Тому чоловік позивача - ОСОБА_5 в січні 2014 року скасував раніше складений ним заповіт і склав новий, яким придбану квартиру АДРЕСА_3 заповів лише ОСОБА_4 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті ОСОБА_4 ще пів року допомагав позивачу по господарству, а після оформлення своїх спадкових прав на квартиру припинив надавати будь-яку допомогу. 
Вважаючи, що ОСОБА_4 скористався довірливим станом та ошукав їх, заволодівши квартирою, позивач в судовому порядку визнала квартиру об`єктом права спільної сумісної власності та права власності на 1/2 частку цієї квартири.
Позивач домовилась з відповідачем укласти договір, за яким ОСОБА_2 буде всіляко допомагати по господарству та надавати довічно матеріальну допомогу у розмірі 1 500 грн щомісячно, а 1/2 частки вказаної квартири щоб була переписана на неї, на що позивач погодилася, оскільки потребувала догляду, допомоги та додаткових коштів через хворобу. 
Позивач надала відповідачу паспорт та довідку про ідентифікаційний номер. У приватного нотаріуса Кондратьєва В. Ю. вже були віддруковані примірники договору, які він дав їм читати, однак позивач не вчитувалася в текст запропонованого їй договору, лише повідомила нотаріуса, що бажає передати квартиру у власність племінниці, яка обіцяє допомагати їй по господарству та довічно надавати кошти на утримання, на що нотаріус відповів: "То домовляйтесь!". На цю фразу позивач не звернула увагу, оскільки відповідач в цей момент почала стверджувати, що вони про все домовились та запевняти її, що буде регулярно допомагати їй та довічно надавати кошти на утримання в розмірі 1 500 грн щомісячно.
Саме на довічне утримання зі сторони відповідача вона розраховувала і саме така домовленість існувала між сторонами на момент укладання договору Підтвердженням цієї обставини є те, що через день після його укладення, 
01 грудня 2018 року, відповідач почала виплачувати позивачу щомісячно грошову допомогу в середньому по 1 000 грн та відповідач допомагала по господарству, потім припинила надавати таку допомогу та з 01 червня 2019 року почала виплачувати щомісячно грошову допомогу по оплаті послуг доглядальниці в сумі 500 грн. Вказує, що при підписанні договору вважала, що підписує договір довічного утримання, за яким передасть відповідачу у власність частину квартири, а вона забезпечуватиме довічно утримання та доглядом.
З 01 липня 2020 року відповідач відмовилась їй допомагати вказавши, що виконала свій обов`язок за укладеним договором. Тоді позивач прочитала його зміст і зрозуміла, що подарувала свою квартиру відповідачу, а не уклала договір довічного утримання. Тобто договір був укладений внаслідок її помилки щодо природи правочину.
Вважає, що цей договір дарування має бути визнаний недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, з огляду на те, що вона не мала наміру відчужувати належну їй частину квартири безоплатно будь-кому, в тому числі відповідачу. При підписанні оспорюваного договору їй було майже 77 років, вона є одинокою, має інвалідність 2 групи, перенесла декілька операцій, часто хворіє, а тому її внутрішня воля була направлена на те, що нею буде укладено з відповідачем договір довічного утримання, за яким вона передасть їй у власність частину квартиру, а відповідач забезпечуватиме її утриманням та доглядом довічно.
ОСОБА_1 просила визнати недійсним договору дарування 1/2 частки квартири номер АДРЕСА_1 , укладеного 29 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 29 листопада 2018 року приватним нотаріусом Козятинського районного натаріального округу Кондратьєвим В. Ю. та зареєстрованим в реєстрі за № 1012.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 липня 2021 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 12 серпня 2021 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення залишено без розгляду.
Додатковим рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 12 серпня 2021 року вирішено питання про судові витрати на сплату судового збору та щодо витрат позивача на правничу допомогу.
Суд першої інстанції виходив із того, що підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.
Як встановлено судом, оспорюваний договір дарування не встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. Посилання позивача на розписки, відповідно до яких нею отримано кошти від відповідача, є необґрунтованими, оскільки вони були підписані сторонами після укладення оскарженого договору. Зокрема, кошти для оплати доглядальниці відповідач закінчила сплачувати 
01 червня 2020 року (т. 1, а. с. 42), а у розписці, перша виплата в якій датована 01 грудня 2018 року, міститься умова про те, що вона діє до моменту погашення суми 25 000 грн. з виплатою щомісячно від 500 грн. (т. 1, а. с. 41), що спростовує доводи позивача про підтвердження відповідними документами обставин наявності обов`язку довічного утримання, умови якого не можуть обмежуватися конкретним періодом та сумою погашення. Оскільки для визнання договору недійсним позивач послалася на обставини, які виникли після його укладення та не існували на момент його вчинення, то зазначене не є підставою для визнання такого договору недійсним.
Посилаючись на необхідність сторонньої допомоги у догляді в силу свого віку та стану здоров`я, позивачем не вказано в який конкретно спосіб вона домовилася з відповідачем на момент укладання оспорюваного договору про здійснення догляду за нею, вважаючи вчинений правочин договором довічного утримання. У той же час, суд враховує, що після укладення договору дарування частки квартири відповідач прийняла її в дар, а позивач має окреме власне житло за іншою адресою, отримує пенсію.
У договорі дарування від 29 листопада 2018 року дарувальник ствердила, що дарування здійснено нею без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Сторонами договору підтверджено, що договір не носить характеру удаваного правочину, розуміють природу цього договору, свої права та обов`язки за цим договором, договір укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску. Договір сторонами прочитано особисто, зміст документа їм зрозумілий і відповідає їх волі. При його укладанні сторони попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, зокрема з вимогами щодо його недійсності. Зміст статей 717-722, 727, 728 ЦК України сторонам нотаріусом роз`яснено.
Отже, позивач розуміла природу оспорюваного правочину, права та обов`язки сторін за договором дарування та наслідки вчинення цього правочину. Зазначені обставини в судовому засіданні жодним чином не спростовано.
Суд приймає до уваги, що у позивача наявні онкологічні захворювання та інші супутні хвороби, до того ж вона є особою з інвалідністю другої групи, на час підписання договору їй було 76 років. Однак сама по собі наявність відповідних обставин без встановлення неправильного сприйняття особою фактичних обставин правочину на підставі належних і допустимих доказів, позбавляє суд можливості дійти висновку про те, що вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, внаслідок чого договір дарування має ознаки недійсності. Доказів того, що в день вчинення правочину чи напередодні його укладення, позивач перебувала під впливом лікарських засобів, які б зумовили неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину та вплинули на її волевиявлення, не надано, на момент укладення договору позивач мала повну цивільну дієздатність.
Тому укладаючи договір дарування частки квартири ОСОБА_1 не могла не розуміти, що йдеться саме про договір дарування. Доводи про те, що вона мала намір укласти договір довічного утримання, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Вінницького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 липня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.
Визнано недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 29 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 29 листопада 2018 року приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Кондратьєвим В. Ю. та зареєстрованим в реєстрі за № 1012.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 2 102,00 грн.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.
Апеляційний суд виходив із того, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16.03.2016 в справі №6-93цс16 та від 13.05.2021 у справі 
№ 126/2609/19.
Відповідно до розписок, які власноручно підписані ОСОБА_2 , відповідач виплачувала щомісячно матеріальну допомогу позивачу та виплачувала щомісячно грошову допомогу для оплати послуг доглядальниці. Тобто відповідач фактично здійснювала дії щодо виконання домовленості щодо довічного утримання ОСОБА_1 . Відповідач не заперечує той факт, що вона щомісячно здійснювала виплати позивачу. Заперечуючи дану обставину відповідач вказувала, що дана сума виплачувалась нею в якості компенсації витрат позивача за правничу допомогу в іншій цивільній справі. Апеляційний суд відноситься до таких заперечень критично, адже відповідачем дана обставинна не була доведена в суді першої інстанції та спростована. Зазначене вказує на те, що укладаючи договір дарування, позивач не мала наміру безоплатно відчужувати належну їй частку квартири, тобто позивач помилялася щодо природи укладеного договору.
На вказані обставини суд першої інстанції не звернув увагу, а тому дійшов помилкового висновку, що вказані виплати не доводять обставини, на які посилається позивач у своєму позові. Суд вважає, що саме дії по наданню матеріальної допомоги позивачу після укладення договору дарування, свідчать про виконання відповідачем обов`язку матеріального утримання 
ОСОБА_1 .
Апеляційним судом встановлено, що позивач хворіє, одинока та є особою похилого віку, оскільки на момент укладання договору їй було майже 77 років, а отже, у зв`язку із віком вона потребує догляду й сторонньої допомоги, а тому погодилася на передачу частки квартири у власність відповідачу лише за умови піклування про неї, забезпечення її допомогою.
Позивач, укладаючи оспорюваний правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором, а попередні домовленості із відповідачем про надання позивачу матеріальної допомоги вказували на те, що позивач мала намір укласти саме договір довічного утримання. Відтак позивач, укладаючи договір дарування, вважала, що при укладенні договору було узгоджено надання їй догляду та матеріальної допомоги, як особі похилого віку, що свідчить про неправильне сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.
За таких обставин вимоги позивача є обґрунтованими. В свою чергу, позивач надала суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею вимог, у тому числі показами свідка ОСОБА_4 - колишнього чоловіка відповідача, який підтвердив необхідність сторонньої допомоги позивачу і на цей час.
Приймаючи до уваги викладене та виходячи із норм статей 203, 717 ЦК України, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позову. Оскільки договір, укладений між сторонами, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Аргументи учасників справи
У листопада 2021 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила постанову апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі. Вирішити питання про розподіл судових витрат.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки свідченням свідків та самим розпискам. На момент укладення договору дарування домовленостей між сторонами про надання матеріальної допомоги не існувало, про це вказувала і позивач, і свідок ОСОБА_3 . 
Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому факту, що 1/2 частки спірної квартири належить не позивачу, а колишній чоловік відповідача успадкував право власності на 1/2 частку цієї квартири після смерті 
ОСОБА_5 - чоловіка позивача, і як на момент укладення договору дарування 1/2 частки квартири їй, так і на момент винесення рішення судом першої та апеляційної інстанції, позивач не використовувала спірну квартиру ні як житло, ні як об`єкт, який міг би принести їй додаткові доходи (оренда тощо...), відповідно розглядати як благо і можливість там проживати зі сторони відповідача є недоречним та суперечить моральним засадам суспільства.
Апеляційним судом безпідставно не взято до уваги покази свідка 
ОСОБА_6 , який розповів, що відповідач не мала наміру надавати матеріальну допомогу позивачу, оскільки працює вчителем, отримує невелику заробітну плату, має на утриманні неповнолітню дочку та непрацездатну матір. Водночас позивач є матеріально забезпеченою та допомоги не потребувала, також є особою, добре юридично обізнаною, тому розуміє різницю між договором дарування та довічного утримання.
Апеляційний суд критично сприйняв покази свідка ОСОБА_7 , який розповів, що він надавав консультацію та роз`яснював позивачу підстави укладення договорів дарування і довічного утримання. Суд апеляційної інстанції не врахував наявність у позивача на праві приватної власності іншого нерухомого майна, де вона проживала і проживає, за адресою: АДРЕСА_4 , що вона ніколи не проживала у спірній квартирі. А тому суд не взяв до уваги висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 
27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину.
Отже оспорюваний договір дарування укладений з дотриманням вимог статті 203 ЦК України: дарувальник мала повний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення її та відповідача було вільним і відповідало внутрішній волі; правочин вчинений у формі, встановленій законом (письмова та нотаріально посвідчена) та спрямований на настання правових наслідків; реєстрації права власності за відповідачем, як обдаровуванню, на частку квартири, а також дотримано вимоги статті 717 ЦК України.
За правничу допомогу у зв`язку зі складенням касаційної скарги нею сплачено адвокату 3 000 грн, а всього нею понесені судові витрати на суму 16 000 грн.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі;у задоволенні клопотання  ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови апеляційного суду відмовлено.
В ухвалі Верховного Суду від 03 грудня 2021 року вказано, що: наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні порушив норми процесуального права та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19), у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14 (провадження №61-277918), від 06 жовтня 2021 року у справі 
№ 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20), у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16).
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини
Суди встановили, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відповідно до заповіту, посвідченого державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори Вінницької області від 16 січня 2014 року за реєстром № 3, ОСОБА_5 заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 .
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року, яке набрало законної сили, квартиру АДРЕСА_1 , визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та його дружини ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею -70.9 кв. м.
29 листопада 2018 року між ОСОБА_1 ( Дарувальником ) та 
ОСОБА_2 (Обдаровувана) укладено договір дарування частки квартири, відповідно до якого Дарувальник передала безоплатно у власність /подарувала/, а Обдаровувана прийняла в дарунок належну Дарувальнику на праві приватної спільної часткової власності 1/2 (одну другу) частку квартири номер АДРЕСА_1 (далі також - Договір). Вказаний договір укладено в письмовій формі, посвідчено 29 листопада 2018 року приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Кондратьєвим В. Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1012.
У договорі дарування від 29 листопада 2018 року Дарувальник підтвердила, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Крім того, сторони стверджували, що: «- у момент укладання договору ми усвідомлювали (усвідомлюємо) значення своїх дій і могли (можемо) керувати ними; - судові рішення щодо визнання нас обмежено дієздатними або недієздатними не приймалися; - розуміємо природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором; - при укладенні цього договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані нами; - договір укладається нами у відповідності зі справжньою волею сторін, без будь-якого застосування фізичного чи психологічного тиску; - при укладанні цього договору та визначенні його умов немає зловмисної домовленості Дарувальника з Обдаровуваною; - договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу для Дарувальника тяжких обставин; - правочин здійснюється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); - цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним)». Договір сторонами прочитано особисто, зміст документа їм зрозумілий і відповідає їх волі, при його укладанні сторони попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, зокрема з вимогами щодо його недійсності. Зміст ст. ст. 717-722, 727, 728 ЦК України сторонам нотаріусом роз`яснено.
Після укладення договору дарування відповідач прийняла її в дар, а позивач має окреме власне житло за іншою адресою, отримує пенсію.
Відповідно до розписки від 01 грудня 2018 року, відповідач почала надавати позивачу матеріальну (грошову допомогу) щомісячно в розмірі, який був узгоджений сторонами і був не менший 500 гривень. Кошти надавались у період з 01 грудня 2018 року по 24 червня 2020 року. В розписці зазначено, що угода діє до моменту погашення суми 25 000 грн. 
Відповідач продовжувала надавати матеріальну допомогу позивачу по оплаті послуг доглядальниці з 01 червня 2019 року по 01 червня 2020 року по 500 грн щомісячно.
Позивач перенесла ряд операцій та проходила лікування в медичних закладах. Наданими документами підтверджується наявність у позивача онкологічного захворювання та інших супутніх хвороб. Вона є особою з інвалідністю другої групи, одинокою людиною похилого віку, на час підписання договору їй було 76 років, дітей не має
Доказів того, що в день вчинення правочину чи напередодні його укладення позивач перебувала під впливом лікарських засобів, які б зумовили неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину та вплинули на її волевиявлення, не надано, на момент укладення договору позивач мала повну цивільну дієздатність.
Позиція Верховного Суду
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. 
За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (частина перша статті 744 ЦК України).
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Зазначаючи про недійсність вчиненого нею договору дарування, позивач посилалася на відсутність у неї волевиявлення на безоплатне відчуження належної їй частини нерухомого майна. Зміст викладених позивачем обставин, якими вона обґрунтовувала позовні вимоги, зокрема, про те, що мала намір на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування, дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 просила визнати недійсними договір дарування з підстав наявності в неї дефекту сприйняття дійсної юридичної природи вчинюваного правочину.
У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі 
№ 6-372цс16) зроблено правовий висновок, що «відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що «лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. 
Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Установивши, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування вона мала намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16».
Схожий за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 
06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21), на який міститься посилання в касаційній скарзі.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не могла не розуміти, що йдеться саме про договір дарування, а не намір укласти договір довічного утримання, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки:
обставини, на які посилалась позивач, виникли після підписання договору та не існували на момент його вчинення;
доводи позивача щодо проведених виплат після укладення оспорюваного договору «до моменту погашення суми 25 000 грн» не свідчать про домовленість щодо обов`язку довічного утримання;
позивач має окреме власне житло за іншою адресою, в якому проживає;
позивачем не доведено, що під час укладення договору дарування частки квартири від 29 листопада 2018 року чи напередодні вона перебувала під впливом лікарських засобів, які б зумовили неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину та вплинули на її волевиявлення. 
Колегія вважає правильним наведений висновок суду першої інстанції. 
Суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, висновки суду першої інстанції не спростував, оскільки лише з`ясування таких обставин, як вік позивача та його стан здоров`я, без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки саме в момент укладення оспорюваного договору дарування, не можуть бути достатніми підставами для визнання такого договору недійсним. Висновок апеляційного суду, що ОСОБА_1 не мала наміру безоплатно дарувати 1/2 частки квартири відповідачу також не є підставою недійсності оспорюваного договору, оскільки підставою позову у цій справі є вчинення договору дарування замість договору довічного утримання внаслідок помилки.
Тому встановивши, що відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову  ОСОБА_2 . 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції - залишити в силі.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).
Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», то судові витрати ОСОБА_2 у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції в розмірі 1 681,60 грн підлягають відшкодуванню за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Витрати  ОСОБА_2 на правничу допомогу в розмірі 3 000 грн, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, є належно підтвердженими доданими до касаційної скарги доказами.
Витрати  ОСОБА_2 на правничу допомогу в розмірі 3 000 грн, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, підтверджені доказами, доданими до відзиву на апеляційну скаргу (а. с. 12-27 т. 2).
Заперечень щодо неспівмірності цих витрат позивачем не заявлено, тому судові витрати відповідача в цій частині підлягають стягненню з позивача.
Оскільки питання компенсації витрат відповідача на правничу допомогу, понесених відповідачему зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, вирішено ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 
12 серпня 2021 року, яка не оскаржена, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для вирішення зазначеного питання.
Керуючись статтями 137, 141, 400, 402, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року скасувати.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 липня 2021 року залишити в силі.
Судові витрати ОСОБА_2 на сплату судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції в розмірі 1 681,60 грн компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Стягнути з ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2 6 000 грн судових витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції та переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Вінницького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                   В. І. Крат 
 
Судді:                                                                             Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
В. М. Коротун