ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/6983/20  Номер провадження 22-ц/814/1170/22	Головуючий у 1-й інстанції Феленко  Ю.А.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача        Триголова В.М.,
суддів:        Дорош А.І., Лобова О.А., 
секретар: Коротун І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 04 жовтня 2021 року 
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики , оформленого борговою запискою, недійсним 
УСТАНОВИЛА:
У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. 
В обґрунтування позовних вимог вказував, що відповідно до договору позики від 19 жовтня 2017 року ОСОБА_2 взяв у позивача в борг грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США та зобов`язався їх йому повернути в строк до 20 грудня 2017 року. З моменту укладення договору позики відповідачем було частково погашено заборгованість за зазначеним договором. Проте, ОСОБА_2 свої зобов`язання в повному обсязі, у встановлений договором строк, не виконав. 24 грудня 2019 року між сторонами було укладено договір про розстрочку погашення заборгованості за вищевказаним договором відповідно до якого станом на 24 грудня 2019 року сума заборгованості становила 89 844 доларів США. Відповідачем було частково повернуто грошові кошти у розмірі 24 887 доларів США, проте 24 вересня 2020 року договір про розстрочку погашення заборгованості за договором позики було розірвано, у зв`язку з постійним порушенням боржником умов договору та умов графіку повернення заборгованості. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики (розписки) від 19 жовтня 2017 року у розмірі 1 825 681 грн 44 коп; 3% річних у розмірі 159 659 грн 59 коп; суму інфляційних втрат у розмірі 315 842 грн 89 коп; судовий збір у розмірі 10 590 грн 90 коп.
24 грудня 2020 року відповідач подав зустрічний позов, у якому просив визнати договір позики від 19 жовтня 2017 року, оформлений у виді боргової розписки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним.
Обґрунтовуючи зустрічний позов зазначив, що грошових коштів від ОСОБА_3 за розпискою від 19 жовтня 2017 року в борг він не отримував та взагалі не пам`ятає, що писав таку розписку. Крім того, зазначив, що необхідності отримувати грошові кошти в борг у нього не було. Отже, за спірною борговою розпискою від 19 жовтня 2017 року не відбулося реального отримання грошових коштів, оскільки жодних правовідносин не існувало і не існує.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року позов ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 1 676 430 (один мільйон шістсот сімдесят шість тисяч чотириста тридцять грн 00 коп).
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 три відсотки річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 146 469,46 (сто сорок шість тисяч чотириста шістдесят дев`ять грн 46 коп).
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 9 926,70 грн (дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять шість грн 70 коп).
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики, оформленого борговою розпискою, недійсним - відмовлено.
З рішенням місцевого суду не погодився відповідач ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу через свого представника – адвоката Касаткіна А.М., у якій просить апеляційний суд рішення місцевого суду скасувати в повному обсязі, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 . 
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що місцевим судом зроблено невірний висновок щодо встановлення факту укладення договору позики між сторонами. Звертає увагу суду на те, що позивачем не доведено факту передачі грошей за спірною розпискою, а отже сам факт написання розписки, без передачі грошей, не може доводити укладення між сторонами договору позики, та не породжує обов`язку у позичальника по їх поверненню.
Представником позивача ОСОБА_3 – адвокатом Іващуком П.В. подано відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду – без змін. 
Згідно вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення  суду у справах  з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму  для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку  спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Враховуючи , що ціна позову по даній справі перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму  для працездатних осіб , справу було призначено до розгляду з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Місцевим судом встановлено, що 19 жовтня 2017 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_3 в борг грошові кошти в сумі 100 000 доларів США на строк до 20 грудня 2017 року , що підтверджується оригіналом розписки з матеріалів справи (т.1.а.с.190).
В матеріалах справи також містяться розписки згідно яких ОСОБА_2 повернув ОСОБА_3 :
-22 листопада 2019 року 5000 доларів США(т.1,а.с.17);
-04 грудня 2019 року 1000 доларів США(т.1, а.с.18);
- 24 грудня 2019 року 1000 доларів США(т.1,а.с.19).
Згідно з актом звіряння взаєморозрахунків, підписаному сторонами, за договором позики від 19 жовтня 2017 року, станом на 24 грудня 2019 року сума заборгованості за договором позики від 19 жовтня 2017 року у позичальника ОСОБА_2 перед позикодавцем ОСОБА_3 становить 89 844 доларів США.(т.1,а.с.22)
24 грудня 2019 року між сторонами було украдено договір про розстрочку заборгованості за договором від 19 жовтня 2017 року, відповідно до якого у ОСОБА_2 на день укладення вказаного договору є заборгованість перед ОСОБА_3 у розмірі 89 844 доларів США. Договір укладено з метою надання позичальнику розстрочки для погашення заборгованості на 12 місяців. Відповідно до договору позичальник мав здійснювати погашення заборгованості до 28 числа поточного місяця , до моменту остаточного погашення заборгованості.(т.1,а.с.20-21). Вказаний договір також підписаний сторонами.
Як вбачається з розписок від : 03 лютого 2020 року,07 лютого 2020 року,18 лютого 2020 року,24 лютого 2020 року,26 лютого 2020 року, 02 березня 2020 року,20 березня 2020 року,26 березня 2020 року, 30 квітня 2020 року, 22 липня 2020 року,24 жовтня 2020 року, 30 грудня 2020 року , позичальником було повернуто позикодавцеві борг на загальну суму 26 844 доларів США за договором позики від 19 жовтня 2017 року та договором від 24 грудня 2019 року про розстрочку погашення заборгованості за договором позики від 19 жовтня 2017 року.
24 вересня 2020 року ОСОБА_3 написано заяву про розірвання договору від 24 грудня 2019 року про розстрочку погашення заборгованості за договором позики від 19 жовтня 2017 року , у зв`язку з тим , що боржником порушувалися умови вказаного договору, грошові кошти сплачувалися частково та з порушенням умов графіку. В заяві позичальник також зазначив що у зв`язку з наведеними обставинами буде змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.
Таким чином борг відповідача перед позивачем станом на 30 грудня 2020 року склав 63 000 доларів США.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. 
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. 
Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що між сторонами був укладений письмовий договір позики, умови якого не виконав ОСОБА_2 , а отже повинен нести відповідальність за невиконання зобов`язання.
Частиною 1 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Також слід зазначити, що за змістом ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником.
Апелянтом та його представником не було надано суду жодного доказу на спростування доводів позивача за первісним позовом та доведення обставин на які вони посилалися в якості заперечень проти позовних вимог та обґрунтування зустрічних позовних вимог. Не доведено факту , що відповідач не отримував коштів за розпискою від 19 жовтня 2017 року. Більше того , в матеріалах справи наявні розписки про часткове погашення відповідачем заборгованості, дійсність яких ним не оспорюється.
Щодо відмови відповідачу судом першої інстанції у проведенні судової почеркознавчої експертизи , слід зазначити, що ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 03 лютого 2021 року клопотання відповідача ОСОБА_2 про проведення судової почеркознавчої експертизи задоволено. У зв`язку з не наданням ОСОБА_2 вільних та експериментальних зразків підпису та почерку на клопотання експерта Національного наукового центру «Інституту судових експертиз ім..Засл.проф.М.С.Бакаріуса» ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 16 липня 2021 року було поновлено провадження по справі та ухвалою того ж суду від 17.08.2021 року призначено справу до розгляду у попередньому засіданні.
Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив факт укладення між сторонами 19 жовтня 2017 року договору позики та факт фактичного отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_3 в сумі 100000 доларів США.
Тож суд апеляційної інстанції погоджується з висновками районного суду щодо наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики.
Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Районним судом правильно встановлено , що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню заборгованість у іноземній валюті за договором позики що за офіційним курсом НБУ на день розгляду справи складає 26,61 грн за 1,00 долар США. Отже, з відповідача стягненню підлягають кошти в сумі 1 676 430,00 грн.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , 3 % річних від простроченої суми, в межах позовних вимог - за зазначений у позові період прострочення з 21 грудня 2017 року по 18 листопада 2020 року що складає 1063 дні.
Згідно розрахунку районного суду, неустойка у виді 3 % річних, що підлягає нарахуванню відповідачу у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання по поверненню позики, складає: 1676430,00*3 %/100%/365*1063 = 146 469,46 грн.
Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що доводи відповідача за первісним позовом та його представника про те, що 24 грудня 2019 року між сторонами було змінено термін виконання зобов`язання є безпідставними , оскільки на час укладення договору про розстрочку погашення заборгованості, строк виконання основного зобов`язання вже сплинув, а вказаний договір був укладений з метою врегулювання питання повернення вже існуючої заборгованості. 
Крім того, ОСОБА_2 зазначений договір також не виконувався, що в подальшому стало підставою для його розірвання в односторонньому порядку. 
Місцевий суд вірно зазначив, що договір про розстрочення погашення заборгованості, також свідчить про укладення між сторонами вищевказаного договору позики, який відповідачем ОСОБА_2 не оскаржувався.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову. Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в судах, компенсації не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд,
УХВАЛИЛА :
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , який діє в інтересах  ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року– залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 15 серпня 2022 року.

Головуючий:                                                                 В.М. Триголов        
       
Судді        :                                                          А.І. Дорош
                                                                               
О.А. Лобов