КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа №755/6700/20                                                           Головуючий у 1 інстанції: Чех Н.А.
провадження №22-ц/824/3181/2022                                       Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
25 травня 2022 року                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,
при секретарі: Панчошній К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
 
в с т а н о в и в :
 
У травні 2020 року позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 05.10.2017 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0443/10/2017/0550, згідно якого позичальник отримав кредит в сумі 352 800 грн. на придбання автомобіля марки «КІА RIO» 2016. Кредит надано на строк до 04.10.2022 року, процентна ставка становить 12,49 % річних, у разі прострочення - 17,49 % річних. 
Вказував, що пунктом 4.3.6 договору визначено, що позичальник зобов`язався одночасно із укладенням цього договору надати до банку укладені на весь термін кредитування договір страхування майна - автомобіля, який взято в заставу, та докази сплати страхових платежів. 
Станом на 05.12.2019 року докази сплати страхових платежів, сплата яких забезпечувала б дію договору страхування заставного майна за період від жовтня 2019 року позичальником не було надано. Внаслідок порушення п.п.4.3.6-4.3.9 кредитного договору позичальник має сплати комісію у розмірі 10 584 грн, з яких: 7056 грн заборгованість по комісії поточна (листопад-грудень 2019 року), 3528 грн заборгованість по комісії прострочена (жовтень 2019 року) на підставі ч.2 п. 1.1.3 кредитного договору. 
Крім того, позичальник порушив строки повернення кредиту та сплати процентів, у зв`язку з чим просив стягнути достроково заборгованість у розмірі 261 095 грн 22 коп., з яких: 234 558 грн 83 коп. - заборгованість по кредиту строкова, 7 910 грн 59 коп. - заборгованість по кредиту прострочена, 2 900 грн 08 коп. - заборгованість за процентами поточна, 5 141 грн 72 коп. - заборгованість за процентами прострочена, 7056 грн - заборгованість по комісії поточна, 3528 грн заборгованість по комісії прострочена. 
Вказував, що в процесі розгляду справи було подано заяву про зменшення позовних вимог, де позивач просив стягнути борг в сумі 243 764 грн 12 коп., з яких: 206 020 грн 93 коп. - заборгованість по кредиту строкова, 11 592 грн 21 коп. - заборгованість по кредиту прострочена, 2 717 грн 99 коп. - заборгованість за процентами поточна, 5 360 грн 30 коп. - заборгованість за процентами прострочена, 17640 грн - заборгованість по комісії прострочена, 3 % річних - 175 грн 12 коп., інфляція - 257 грн 57 коп.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором №0443/10/2017/0550 від 05.10.2017 року в сумі 226 124 грн 12 коп. та судовий збір в сумі 3 391 грн 86 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в задоволенні позову відмовити.
Скаргу обґрунтовував тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що апелянт порушив умови кредитного договору.
Позивачем не було надано доказів порушення кредитного договору апелянтом, а крім цього судом першої інстанції не було враховано факти, що були встановлені рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18.01.2021 року у справі №755/5026/20, а також неповно з`ясовано значення фактів, встановлених в рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 12.05.2021 року у справі №755/15056/20.
Зі змісту позову та відповіді на відзив вбачається, що позивач розірвав кредитний договір в односторонньому порядку та подав позов про дострокове стягнення з апелянта заборгованості за кредитним договором у зв`язку із нібито несвоєчасним погашенням апелянтом строкових платежів за кредитним договором.
В позові зазначено, що станом на 05.12.2019 року ніби - то існує прострочена заборгованість зі сплати кредиту та процентів по кредиту, а також комісії.
Однак такі доводи позивача спростовуються рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18.01.2021 року у справі №755/5026/20, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12.05.2021 року у справі №755/15056/20, а також поданою апелянтом до суду першої інстанції квитанцією про сплату 10.03.2020 року чергового платежу за кредитним договором. 
Тобто, апелянт здійснював усі необхідні платежі по кредитному договору до березня 2020 року включно.
Вказує, що у справах № 755/5026/20, № 755/15056/20 брали участь апелянт і позивач, як і в даній справі № 755/6700/20, а предметом розгляду цих справ є спір з приводу відносин, що виникли по кредитного договору.
Рішення суду у справах № 755/5026/20 і № 755/15056/20 набрали законної сили.
Апелянт зазначає, що 26.03.2020 року дізнався, що 24.02.2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О. вчинив виконавчий напис №1005 про звернення стягнення на належний позивачу транспортний засіб, який перебуває у заставі в позивача на підставі договору застави від 05 жовтня 2017 року для забезпечення за кредитним договором.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18.01.2021 року у справі 
№755/5026/20 було визнано зазначений виконавчого напис таким, що не підлягає виконанню і встановлено наступне.
Станом на 24.02.2020 року - дату звернення позивача до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, апелянт не мав простроченої заборгованості. 
Позивач подав приватному нотаріусу не актуальний розрахунок заборгованості, без урахування здійснених апелянтом платежів.
Апелянтом не було отримано вимог позивача, як це передбачено п.4.2.3 кредитного договору, що в свою чергу призводить до втрати чинності вимоги про дострокове повернення кредиту.
У справі №755/5026/20 брали участь апелянт та позивач, а судом досліджувалися правовідносини, що виникли на підставі укладеного між цими сторонами кредитного договору.
У справі №755/6700/20 про стягнення за кредитним договором беруть участь ті ж самі особи, що і в справі №755/5026/20.
Відповідно не потребує доказування факт відсутності заборгованості апелянта перед позивачем станом на 24.02.2020 року і факт сплати апелянтом необхідних платежів по кредитному договору до березня 2020 року включно.
Отже, вважає, що позивач не мав підстав розривати кредитний договір та вимагати дострокової сплати за кредитним договором, оскільки твердження позивача про наявність заборгованості в сумі 261 095 грн 22 коп. станом на 05.12.2019 року спростоване висновками суду у справі №755/5026/20.
Крім цього, позивач сам визнав необґрунтованість своєї вимоги про стягнення з апелянта заборгованості в сумі 261 095 грн 22 коп., оскільки позивач зменшив свої вимоги до 243 764 грн 12 коп. - на частину суми сплачених апелянтом платежів від січня 2020 року до березня 2020 року включно, що також підтверджує відсутність заборгованості за кредитним договором станом на 05.12.2019 року. При цьому суд першої інстанції не звернув увагу, що позивач навіть не врахував всю суму сплачених апелянтом платежів від січня 2020 року до березня 2020 року при зменшенні ціни позову, відповідно стягнув суму більшу ніж сума заборгованості.
В рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 18.01.2021 року у справі 
№ 755/5026/20 надана оцінка сумі заборгованості за кредитом в розмірі 261 095 грн 22 коп. та її розрахунку. В позові у справі №755/6700/20 позивачем заявлена така сама сума 261 095 грн 22 коп. та її розрахунок.
Вказує, що ним до суду першої інстанції подавалася заява по суті справи від 19.02.2021 року, до якої долучалася копія рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18.01.2021 року у справі № 755/5026/20, а також додаткові пояснення від 05.04.2021 року щодо цього рішення суду.
Однак судом першої інстанції не було взято до уваги ці докази та повністю проігноровано факти, встановленні в рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 18.01.2021 року у справі №755/5026/20, відповідно не надано правову оцінку факту наявності такого рішення.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12.05.2021 року у справі 
№ 755/15056/20 було визнано п. 1.3.3, 3.3.1 та 3.13 кредитного договору недійсними.
Зазначеними положеннями кредитного договору встановлювалася вимога про сплату апелянтом комісії.
В позовній заяві позивачем визначено несплату апелянтом комісії, як підставу для вимоги позивача про дострокове повернення кредиту.
Суд першої інстанції відмовив позивачу в стягненні з апелянта комісії, посилаючись на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12.05.2021 року у справі 
№755/15056/20, однак не врахував того факту, що сама вимога позивача про дострокове стягнення заборгованості, яка ґрунтувалася зокрема на доводах позивача про несплату апелянтом комісії, є незаконною, а відтак свідчить про безпідставність дострокового стягнення з апелянта заборгованості.
Судом першої інстанції не було взято до уваги, що в матеріалах справи відсутні докази отримання апелянтом вимоги позивача про дострокове виконання апелянтом зобов`язань по кредитному договору.
Згідно з п.4.2.3 кредитного договору сторонами визначені умови договору, за якими вимога про дострокове виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому договору направляється позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від банку. Якщо протягом цього періоду позичальник усуне порушення умов, визначених у цьому підпункті, вимога банку втрачає чинність.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18.01.2021 року у справі 
№755/5026/20 встановлено, що апелянтом не було отримано вимог позивача, як це передбачено п.4.2.3 кредитного договору, що в свою чергу призводить до втрати чинності вимоги про дострокове повернення кредиту.
            Судом першої інстанції не було взято до уваги, що наведена позивачем в розрахунку заборгованості сума простроченої заборгованості вже була погашеною апелянтом, що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18.01.2021 року у справі № 755/5026/20.
Так, в рішенні суду встановлено, що апелянтом було подано до суду відповідні докази - платіжне доручення та квитанцію. Крім того. 10 січня 2020 року погашено банку 8 050 грн, 10 лютого 2020 року - 7 050 грн та 10 березня 2020 року - 8 050 грн.
Отже, апелянтом не лише не було отримано вимог позивача, як це передбачено умовами кредитного договору, а й здійснено погашення заборгованості, що в свою чергу призводить до втрати чинності вимоги про дострокове повернення кредиту.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ АБ «Укргазбанк» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Вказує, що ним було правомірно заявлено позовні вимоги, в тому числі і вимогу про дострокове стягнення всієї суми кредиту, оскільки позивальником було порушено строки повернення кредиту та сплати процентів, в тому числі і на день подання позовної заяви. 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскілки відповідач порушив умови договору, тому вимоги в частині стягнення заборгованості по кредиту, заборгованості по процентах, 3 % річних та інфляції на загальну суму 226 124,12 грн. підлягають задоволенню. Проте, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.05.2021 року, яке набуло законної сили, пункти 1.3.3, 3.3.1 та 3.13 кредитного договору, якими визначено комісію, визнано недійсними, а тому відмовив  в частині стягнення комісії на суму 17 640,00 грн. 
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 05.10.2017 року укладено Кредитний договір №0443/10/2017/0550, за яким позичальнику надано кредит в сумі 352 800 грн. на придбання автомобіля «КІА RIO» 2016, який буде використовуватись в особистих та сімейних цілях. Кредит надано шляхом безготівкового перерахування кредитних коштів на поточний рахунок Філія «Автомобільний центр Київ» ПрАТ «Українська автомобільна корпорація». Термін кредитування від 05.10.2017 року до 04.10.2022 року. За користування кредитними коштами в межах терміну кредитування процентна ставка становить 12,49 % річних та є фіксованою. З користування кредитними коштами, що не повернуті в терміни процентна ставка - 17,49 % річних та є фіксованою.
Згідно п. 1.3.3 кредитного договору у разі порушення позичальником будь-якого або декількох зобов`язань, встановлених п.п.4.3.6-4.3.9 цього Договору, позичальник сплачує банку комісію за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,0% (без ПДВ) від суми наданого кредиту, зазначеного у п. 1.1 цього договору (з урахуванням змін і доповнень).
Комісія за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості застосовується з місяця, в якому банком виявлено порушення позичальником будь-якого або декількох зобов`язань, встановлених п.п.4.3.6-4.3.9 цього Договору, та зберігається до повного погашення кредитної заборгованості (у т.ч. погашення простроченої заборгованості по тілу кредиту, процентам та комісіям (якщо буде мати місце прострочення) (далі - період застосування комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості).
Сплата позичальником даної комісії здійснюється щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем виявлення банком порушення позичальником будь-якого або декількох зобов`язань, встановлених п.п. 4.3.6-4.3.9 цього Договору, у строки, передбачені пп. 3.2.1 цього договору.
При цьому, виконання позичальником зобов`язань щодо сплати комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості не звільняє позичальника від виконання ним зобов`язань, встановлених пп. 4.3.6-4.3.9 цього Договору.
Згідно п. 1.3.3 кредитного договору в період застосування комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості зобов`язання по частковому поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитними коштами є виконаними позичальником належним чином у разі зарахування на рахунок кредиту суми періодичного платежу, яка включає суму нарахованої відповідно до п. 3.13 цього договору комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості, за умови відсутності на момент зарахування періодичного платежу простроченої заборгованості позичальника за цим договором.
За п.3.13 кредитного договору нарахування комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості здійснюється не пізніше останнього банківського дня кожного місяця починаючи з місяця, в якому банком виявлено порушення позичальником зобов`язань, встановлених п.п.4.3.6-4.3.9 цього Договору до повного погашення кредитної заборгованості (у т.ч. погашення простроченої заборгованості по тілу кредиту, процентам та комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості) не враховуючи останній місяць користування кредитом.
Нарахування комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості здійснюється у розмірі, визначеному у пп. 1.3.3 цього Договору.
Відповідно до п.4.2.3 кредитного договору банк має право дострокового повного виконання позичальником своїх зобов`язань, включаючи повернення всієї суми кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії у випадках, як істотне порушення умов цього договору, а саме: невиконання позичальником будь-яких зобов`язань, в тому числі прострочення більш як на один календарний місяць; не виконання та/або неналежного виконання вимог будь-якого з пп. 4.3.6-4.3.9 договору; подання до суду позову про визнання недійсним у цілому чи в частині та/або неукладеними цього договору та/або будь-якого договору забезпечення; за наявності інших обставин, які явно свідчать про те, що позичальник кредит своєчасно не поверне.
Згідно п. 4.3 договору кредиту позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти, комісії; одночасно з укладенням цього договору надати до банку укладені на весь термін кредитування договір страхування майна - автомобіля, який взято в заставу, та докази сплати страхових платежів; вчиняти всі необхідні дії для чинності страхового покриття за договорами страхування та здійснювати вчасне внесення чергових страхових платежів, та надавати до банку докази сплати страхових платежів.
Встановлено, що 05.10.2017 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено Договір застави, предметом якого є автомобіль марки «КІА», модель RIO, 2016 року випуску, колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Банк взяті на себе зобов`язання виконав. Натомість, позичальник порушив взяті на себе зобов`язання.
По даній справі позивач просить стягнути достроково суму кредиту, проценти та комісію, оскільки відповідачем допущено прострочку, в березні останній платіж, та порушено п.п.4.3 кредитного договору щодо надання доказів сплати страхових платежів, сплата яких забезпечує дію договору страхування заставного майна за період з жовтня 2019 року.
За ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається.
Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
За ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмірне встановлений договором або законом.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки відповідач порушив умови договору, то вимоги в частині стягнення заборгованості по кредиту, заборгованості по процентах, 3 % річних та інфляції на загальну суму 226 124,12 грн. підлягають до задоволення.
Щодо стягнення комісії на суму 17 640 грн., то суд вірно відмовив у їх стягненні, оскільки рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.05.2021 року, яке набрало законної сили, пункти 1.3.3, 3.3.1 та 3.13 кредитного договору, якими визначено комісію, визнано недійсними, а тому відмовив у позові в цій частині.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 рокузалишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 31 травня 2022 року.

Головуючий:  

Судді: