УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №292/90/22 Головуючий у 1-й інст. Рябенька Т. С. 
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року 
        Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,
розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників у м. Житомирі  цивільну справу №292/90/22 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 10 березня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Рябенької Т.С. у смт. Пулині,

в с т а н о в и в :
У лютому 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з даним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 03.10.2006 станом на 31.12.2021 у сумі 12467 грн. 59 коп., яка складається з наступного: 2037 грн. 08 коп. - заборгованість за кредитом; 10430 грн. 51 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом та вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву б/н від 03 жовтня 2006 року. Відповідачка при підписанні заяви підтвердила  свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та «Тарифами Банку" складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис ОСОБА_1 у заяві. Заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ "ПриватБанк", які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок з початковим кредитним лімітом, а відповідачці надано у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 2200 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 3.2, 3.3 Договору, згідно яких відповідачка при укладанні Договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.  
Таким чином, АТ КБ "ПриватБанк" свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі. Відповідачка зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, однак у порушення норм закону та умов договору зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, в результаті чого станом на 31.12.2021 має заборгованість у сумі 12467 грн. 59 коп. 
Заочним рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 10 березня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування усіх обставин справи, належної оцінки доказів, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Встановивши, що банк надав відповідачці кредит, а остання його не повернула, суд першої інстанції не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту та у позові в цілому. Суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового розгляду, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості по кредиту. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга повинна бути частково задоволена з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися 
належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Із матеріалів справи вбачається, що 03.10.2006 року ОСОБА_1 підписала заяву, у якій просила відкрити їй рахунки та надати послуги з кредитування (а.с.20, 20 зв.). На підставі цієї заяви відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку. Позичальнику видавалися кредитні картки, строк дії останньої до 31.10.2012 (а.с.19). Кредитний ліміт під час користування картками змінювався (а.с.8). Також Банком до позовної заяви надано виписку по рахунку, яка має статус первинного документа та яка є належним доказом користування відповідачем кредитними коштами, у виписці зазначені всі операції з часу активації кредитної картки зі зняття грошових коштів, погашення заборгованості (а.с.29-32).
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Банком на обґрунтування своїх позовних вимог, розмір заборгованості за договором від 03.10.2006 станом на 31.12.2021 складає 12467 грн. 59 коп., яка складається з наступного: 2037 грн. 08 коп. - заборгованість за кредитом; 10430 грн. 51 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом (а.с.4-7).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору.
Проте колегія суддів із такими висновками місцевого суду в повній мірі погодитися не може з огляду на таке.
Відповідно до наявної в матеріалах справи заяви від 03.10.2006 (а.с.20 зв.),  ОСОБА_1  своїм підписом підтвердила ознайомлення з умовами кредитування: тип кредитної картки НОМЕР_1 , валюта: гривня, сума кредитного ліміту 1000 грн., базова процентна ставка в місяць (нараховується на залишок непростроченої заборгованості виходячи із розрахунку 360 днів у році) 3,0%, тобто 36% річних. Порядок погашення заборгованості у заяві визначений щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. На зазначені обставини посилався Банк у апеляційній скарзі.
-у полі «Відмітки банку» записи: номер картки «4149605351401096», дата відкриття рахунку «03.10.2006», а також рукописні підписи ОСОБА_1 і працівника банку;
-в заяві міститься текст такого змісту:
-«… Я ознайомився та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами надання платіжною карткою та Тарифами банку. Я виражаю свою згоду, що ця Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою і Тарифами складає між мною та банком договір про надання банківських послуг ….».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, урегульовані частиною другою статті 625 цього Кодексу, згідно яких на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Такі проценти підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення, підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Таким чином, якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми передбачені статтею 625 ЦК України.
Верховний Суд України у постанові від 22 жовтня 2014 року у справі №127цс14 висловив правовий висновок про те, що строк дії картки є кінцевим терміном кредитування.
Отже, АТ КБ «ПриватБанк» має право на стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК України, з моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми заборгованості за кредитом або ж після закінчення строку кредитування, тобто строку дії кредитної картки.
З позовної заяви вбачається, що позивач нарахував відповідачу борг за прострочені проценти станом на 31.12.2021 в розмірі 12467 грн. 59 коп., при цьому строк дії виданої Банком ОСОБА_1 кредитної картки закінчився 10/12, тобто, починаючи з 01.11.2012 (після закінчення терміну дії кредитної картки) Банк мав право пред`явити відповідачу вимогу про стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, однак позивачем така вимога не пред`явлена, проценти нараховані після закінчення терміну кредитування.
За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку, що вимога Банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими процентами підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню підлягає нарахована позивачем заборгованість по тілу кредиту і процентам по 31.10.2012.
Судом досліджено наданий позивачем розрахунок заборгованості станом на 31.12.2021, зокрема щодо нарахування заборгованості за відсотками, з яким колегія суддів погоджується, оскільки з нього вбачається, що загальна заборгованість за відсотками нарахована ОСОБА_1 за узгодженою сторонами поточною процентною ставкою 36%, що становить 3,0% в місяць.
Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.
Отже, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок. З такою позицією погодився й Верховний Суд у своїй постанові по справі №775/7704/15 від 23.01.2018 року.
З огляду на те, що позивачем надано розрахунок заборгованості за відсотками, зроблений Банком за узгодженою сторонами процентною ставкою, однак розмір цього боргу визначено станом на 31.12.2021, з урахуванням строку закінчення дії, виданої позивачу ОСОБА_1 кредитної карти, колегія суддів на підставі зазначених у розрахунку заборгованості у колонці №12 даних, в яких відображено загальний залишок заборгованості за відсотками, шляхом складення цих сум, починаючи з 30.11.2006 (день появи заборгованості) і по 31.10.2012 (строк закінчення дії кредитної картки) вирахувала суму заборгованості, яка становить: 1 грн. 37 коп. по тілу кредиту і 4610 грн. 68 коп. по нарахованим відсоткам за користування кредитними коштами. 
Відтак, саме така сума заборгованості підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк».
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла до переконання, що заочне рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 10 березня 2022 року ухвалено без повного урахування наявних у справі доказів, тому згідно положення п.п.1,3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Згідно положенням ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом АТ КБ «ПриватБанк» сплачено судовий збір у сумі 2481 грн., за подання апеляційної скарги 3721 грн. 50 коп. а всього сплачено 6202 грн. 50 коп. (а.с.1, 66).
У зв`язку із тим, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково, (тіло кредиту 1 грн. 37 коп.+ проценти 4610 грн. 68 коп.), тому з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в сумі 2294 грн. 44 коп., відповідно розрахунку (4612 грн. 05 коп. х 6202 грн. /12467 грн. 59 коп.).
Згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 10 березня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення.
Позовні вимого Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 03.10.2006 4612 грн. 05 коп. яка складається з: 1 грн. 37 коп. - заборгованість по тілу кредиту; 4610 грн. 68 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в сумі 2294 грн. 44 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                 Судді