ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 липня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/15613/21	

головуючий суддя І інстанції – Рищенко А.Ю.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,
                               суддів:  Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,     
за участю секретаря судового засідання: Давіденко Ю.А. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 року в адміністративній справі №160/15613/21 за позовом   ОСОБА_1  до  Дніпропетровської обласної прокуратури  про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якому просив:
-  визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні на підставі Наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 454к від 15.04.2019;
- зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати у сумі 26 651,11 грн.;
- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 16 квітня 2019 року по день фактичного розрахунку.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вищезазначене рішення як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що стаття 49 Закону України «Про прокуратуру» та стаття 147 Кодексу законів про працю України за своїм змістом є тотожними та не містять підстав для звільнення, а виключно встановлюють правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, а відповідно позивач має правові підстави для отримання вихідної допомоги, визначеної ст. 44 КЗпП України та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як то передбачено ст. 117 КЗпП України.
Відзив від відповідача на адресу суду не надходив.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував відносно задоволення апеляційної скарги, зазначаючи, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що у відповідності до  ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без участі останнього.
Клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням поза межами міста, на переконання колегії суддів, задоволенню не підлягає, тому як останнє не містить посилань на підстави такого перебування, що б надало можливість  оцінити їх вагомість та відповідні докази, що це підтверджують, а також з урахуванням дотримання приписів ст. 309 КАС України.
Заслухавши представника відповідача, перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, в період з 05.07.2012 по 15.04.2019 ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Дніпропетровської області, а саме: з 05.07.2012 по 29.04.2013 прокурором прокуратури Софіївського району Дніпропетровської області; з 29.04.2013 по 23.06.2015 прокурором прокуратури Дзержинського району м. Кривого Рогу; з 23.06.2015 по 15.12.2015 прокурором прокуратури м. Кривого Рогу; з 15.12.2015 по 15.04.2019 прокурором Криворізької місцевої прокуратури №3.
Рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів №559дп-18 від 12.12.2018 «Про накладення дисциплінарного стягнення на прокурора Криворізької місцевої прокуратури №3 Дніпропетровської області ОСОБА_1 » притягнуто до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та накладено на нього стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури.
15.04.2019 наказом прокуратури Дніпропетровської області №454к «Про застосування дисциплінарного стягнення» застосовано до прокурора Криворізької місцевої прокуратури №3 Дніпропетровської області ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади в органах прокуратури (п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про прокуратуру»)
Цим же наказом зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи конкретні обставини справи та підстави звільнення позивача з посади - застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, правові підстави для застосування положень ст. ст. 44, 117 КЗпП України відсутні.
Суд апеляційної інстанції  погоджується з зазначеними висновками, з огляду на наступні обставини.
Частиною другою         статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені         Конституцією         та законами України.
Законом № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
Статтею 4 Закону № 1697-VII установлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються         Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст. 43 Закону № 1697-VII прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з таких підстав: 1) невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків; 2) необґрунтоване зволікання з розглядом звернення; 3) розголошення таємниці, що охороняється законом, яка стала відомою прокуророві під час виконання повноважень; 4) порушення встановленого законом порядку подання декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру; 5) вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури; 6) систематичне (два і більше разів протягом одного року) або одноразове грубе порушення правил прокурорської етики; 7) порушення правил внутрішнього службового розпорядку; 8) втручання чи будь-який інший вплив прокурора у випадках чи порядку, не передбачених законодавством, у службову діяльність іншого прокурора, службових, посадових осіб чи суддів, у тому числі шляхом публічних висловлювань стосовно їх рішень, дій чи бездіяльності, за відсутності при цьому ознак адміністративного чи кримінального правопорушення; 9) публічне висловлювання, яке є порушенням презумпції невинуватості.
Статтею 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
За правилами частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього         Кодексу, встановлюються         законом, що регулює їхній статус.
Згідно зі         статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті         36         та пунктах 1, 2 і 6 статті         40         цього         Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
За приписами ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Спірним у даному випадку є право прокурора, звільненого на підставі пункту п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про прокуратуру», на отримання вихідної допомоги, передбаченої нормами статті 44 КЗпП України та відповідно середнього заробітку за час затримки при звільненні, як то визначено ст. 117 КЗпП України.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що вищезазначений перелік підстав, за яких у звільненого працівника виникає право на отримання вихідної допомоги є вичерпним.
Як свідчать встановлені обстаини справи, позивача було звільнено з органів прокуратури, з огляду на застосування до останнього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади в органах прокуратури (п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про прокуратуру»).
Однак,  Законом України «Про прокуратуру» та ст. 44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 цього Закону та як наслідок, як вірно встановив суд першої інстанції, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин і приписи ст. 117 КЗпП України.
Що стосується посилань позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 17.10.2018 року по справі № 823/276/16, як на підставу обґрунтованості заявлених позовних вимог, то колегія суддів апеляційного суду вважає їх хибними, оскільки спірні правовідносини по наведеній справі є відмінними від спору по даній справі, тому як звільнення прокурора з посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону №1697-VІІ та звільнення прокурора з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VІІ не є тотожними підставами звільнення.
Таким чином, з огляду на викладені обставини справи, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог та відповідно відсутності правових підстав для їх задоволення.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 –залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 року в адміністративній справі №160/15613/21 – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з моменту її прийняття за наявності підстав передбачених ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко