Постанова                                              
Іменем України
 
16 лютого 2022 року 
м. Київ
 
справа № 308/263/20-ц
провадження № 61-19266св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
          суддів:                Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В., 
 
учасники справи: 
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень                          у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Міснік Неля В`ячеславівна, 
заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 червня 2021 року             у складі судді Данко В. Й. та постанову Закарпатського апеляційного суду                     від 06 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., Маунича М. В.,              Кожух О. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст вимог скарги і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Міснік Н. В. (далі - державний виконавець Міснік Н. В.), заінтересована особа - ОСОБА_2 .
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що державним виконавцем Міснік Н. В. здійснюється провадження № 3905697 із примусового виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 квітня 2007 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання дітей.
 
У матеріалах цього провадження міститься розрахунок заборгованості за аліментами, згідно з яким заборгованість зі сплати боржником аліментів на 31 травня 2017 року становить 55 817,74 грн. Проте він не погоджується з таким розрахунком, тому звернувся до виконавця з клопотанням про здійснення перерахунку заборгованості.
 
Листом від 04 грудня 2019 року № 7-3905697/2692 йому відмовлено у задоволенні клопотання через те, що розрахунок заборгованості за аліментами, здійснений              16 квітня 2018 року іншим державним виконавцем, сторонами виконавчого провадження не оскаржувався, тому заборгованість є чинною, а Відділом примусового виконання рішень нарахування заборгованості не здійснювалося. Крім того, у матеріалах виконавчого провадження відсутня заява боржника про зміну його фінансового становища.
 
Проте виконавець протиправно не розглянув його клопотання про перерахунок заборгованості за аліментами.
 
Так, згідно з рішенням суду з нього стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення ними повноліття. Розрахунок заборгованості проведений із серпня 2011 року із початком заборгованості у розмірі 193,97 грн, яку він не оспорює, по 31 травня 2017 року до досягнення другою дитиною повноліття. При цьому, починаючи з січня 2013 року і до кінця вказаного періоду виконавцем здійснено розрахунок, виходячи із середньої заробітної плати, про що вказано                     у розрахунку.
 
10 липня 2013 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення боржником підприємницької діяльності. З квітня 2013 року він не отримує будь-яких доходів, крім пенсії по інвалідності, що стверджується доданими до скарги копіями довідок із УПФУ та органу податкової інспекції.
 
Вимоги частин першої та другої статті 195 СК України та пункту 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мін`юсту України від 02 квітня 2012 року № 512/5, про те, що заборгованість за аліментами платника, який не працював або є фізичною особою-підприємцем                         і перебуває на спрощеній системі оподаткування, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, які врахував виконавець при здійсненні розрахунку заборгованості, не підлягають застосуванню, оскільки вказана редакція цих норм СК України встановлена Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності лише 08 липня 2017 року, тобто, після фактичного припинення у нього зобов`язання зі сплати аліментів у зв`язку з досягненням молодшої дитини повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Водночас, попередня редакція частин першої та другої статті 195 СК України, яка діяла на момент припинення зобов`язання з виплати аліментів станом на травень                    2017 року, передбачала, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення; якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує.
 
Зважаючи на положення пункту 14 частини першої Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого     1993 року № 146, абзацу 2 пункту 12 розділу X Інструкції у редакції, чинній на травень 2017 року, статті 58 Конституції України та рішення Конституційного Суду України              від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), незалежно від наявності у матеріалах виконавчого провадження раніше здійсненого іншим державним виконавцем розрахунку заборгованості зі сплати боржником аліментів, проведеного з порушенням вимог законодавства, виконавець повинен був здійснити перерахунок вказаної заборгованості, що законом не заборонено та узгоджується з принципами неупередженості, ефективності, незалежності та верховенства права.
 
Крім того, протягом 2014-2016 років він добровільно переказав на картку стягувача грошові кошти, загальною сумою 686,00 грн як аліменти, які не враховані                               у здійсненому виконавцем розрахунку, що додатково свідчить про його некоректність. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_4 його син ОСОБА_6 досяг повноліття, проте, рішення суду про визначення розміру аліментів на іншого сина у зв`язку з цим не ухвалювалося. Тим часом, відповідно до частини другої статті 183 СК України (у чинній на той час редакції), якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. У порушення цієї норми закону виконавцем продовжуються стягуватися аліменти після досягнення однією дитиною повноліття без вирахування тієї рівної частки, що припадала на цю дитину.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати неправомірним рішення державного виконавця Міснік Н. В. про відмову у здійсненні перерахунку заборгованості зі сплати божником аліментів у виконавчому провадженні № 3905697 і зобов`язати державного виконавця здійснити перерахунок заборгованості зі сплати ОСОБА_1 аліментів у виконавчому провадженні № 3905697 з урахуванням фактичного доходу боржника, а не середньої заробітної плати, та фактично сплачених ним добровільно сум на користь стягувача ОСОБА_5 , а також із вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину ОСОБА_6 , яка досягла повноліття.
 
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 червня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, виходив із того, що предметом оскарження дій державного виконавця може бути сам розрахунок заборгованості з наявною сумою заборгованості, а не здійснення чи відмова                          у здійсненні перерахунку такого. Вимога зобов`язати посадову особу державної виконавчої служби здійснити перерахунок розміру заборгованості по аліментах                      у цьому випадку є фактично втручанням у право і обов`язок виконавця, надані йому законом, самостійно визначати розмір заборгованості за аліментами.
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що питання, які пов`язуються з наявністю заборгованості за аліментами,                      з визначенням розміру такої заборгованості під час виконання рішення суду щодо стягнення аліментів на утримання дітей безпосередньо стосуються прав, обов`язків та законних інтересів стягувача аліментів. Заперечення боржником у виконавчому провадженні розміру заборгованості за аліментами, вимога про перерахунок такої заборгованості з її зменшенням із підстав неправильного, відповідно до позиції боржника, застосування законодавства при обчисленні заборгованості, породжує спір між боржником і стягувачем щодо розміру заборгованості за аліментами.
 
Отже, спір між сторонами виконавчого провадження (боржником і стягувачем) щодо розміру заборгованості за аліментами відповідно до закону підлягає вирішенню судом у порядку позовного провадження з дотриманням процедури, визначеної відповідним процесуальним законом.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У листопаді 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4  подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 червня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду              від 06 жовтня 2021 року, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове про задоволення скарги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У своїй касаційній скарзі вказує на те, що Боржник звернувся до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення державного виконавця щодо наслідків розгляду його клопотання і здійснення перерахунку розміру заборгованості зі сплати аліментів                   у порядку контролю за виконанням судового рішення, тому такий спір може розглядатися у порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця, що передбачений розділом VII ЦПК України. 
 
Суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 201/10328/16-ц (провадження № 14-192цс18), від 27 листопада 2019 року у справі № 201/10329/16-ц (провадження № 14-496цс19) і у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 464/6206/18 (провадження № 61-18142св19), від 13 січня 2021 року                      у справі № 2-751/2007 (провадження № 61-15422св20).

 
Позиція Верховного Суду
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                         з урахуванням статті 400цього Кодексу. 
 
За змістом частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Обставини, встановлені судами 
 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 квітня 2007 року у справі № 2п-117/07 задоволено позов ОСОБА_5 до                ОСОБА_1 про стягнення аліментів. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше                1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на утримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення ними повноліття, починаючи з 26 січні 2006 року.
 
На виконання вказаного рішення Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 01 червня 2007 року виданий виконавчий лист, який пред`явлений для примусового виконання до Міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції.
 
Постановою в.о. начальника управління державної виконавчої служби ГТУЮ                          у Закарпатській області від 11 квітня 2018 року передано з Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області до Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Закарпатській області для подальшого виконання виконавче провадження № 3905697 із виконання виконавчого листа № 2п/117/07, виданого               01 червня 2007 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області.
 
23 квітня 2018 року державним виконавцем Міснік Н. В. винесено постанову про прийняття вказаного виконавчого провадження.
 
08 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до державного виконавця Міснік Н. В. із клопотанням про здійснення перерахунку заборгованості зі сплати ним аліментів,               в якому зазначив, що у матеріалах виконавчого провадження міститься розрахунок заборгованості по аліментах, згідно з яким заборгованість зі сплати ним таких аліментів станом на 31 травня 2017 року становить 55 817,74 грн, проте він не погоджується з вказаним розрахунком, а тому просив, враховуючи його реальні доходи, а не розмір середньої заробітної плати чи будь-які інші дані, за вирахуванням тієї рівної частки, яка припадала на його дитину, яка досягла повноліття, та                            з урахуванням отриманих стягувачем протягом 2014-2016 років від нього аліментів                 у розмірі 686,00 грн, здійснити перерахунок. Крім того, на момент передачі виконавчого провадження до ВПВР з Ужгородського MB ДВС діти за виконавчим документом вже були повнолітні, у зв`язку з чим, заборгованість не нараховується                 з 31 травня 2017 року (з досягненням другою дитиною повноліття).
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , виходив із того, що спір між сторонами виконавчого провадження (боржником і стягувачем) щодо розміру заборгованості за аліментами відповідно до закону підлягає вирішенню судом                      у порядку позовного провадження з дотриманням процедури, визначеної відповідним процесуальним законом.
 
Проте Верховний Суд не може погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на таке.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Статтею 195 СК України встановлено порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу)
 
Відповідно до частини першої наведеної статті, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.
 
Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
 
У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості (частина 2 статті 195 СК України).
 
У частин третій статті 195 СК України встановлено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
 
Відповідно до статті 448 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. 
 
Гарантією прав фізичних та юридичних осіб у виконавчому провадженні                                   є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.
 
Частиною восьмою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
 
Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
 
У цій справі заявник оскаржує дії державного виконавця, оскільки вважає, що останнім неправильно обрано базу нарахування аліментів з січня 2013 року, а саме: не фактично отримуваний ним дохід у вигляді пенсії по інвалідності, а середню заробітну плату по регіону, крім того, одна дитина ІНФОРМАЦІЯ_3 досягла повноліття. З урахуванням таких обґрунтувань вважав безпідставним відмову                      у перерахунку заборгованості по аліментах.   
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Визначення як розміру належних до сплати сум у якості аліментів, так, відповідно,            і визначення розміру заборгованості по аліментах - є обов`язком виконавця.  Відповідно, такі дії державного виконавця можуть бути предметом судового контролю за скаргою учасників виконавчого провадження відповідно до статті 448 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».  
 
Оскільки заявник звернувся до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця, оскільки незгідний з розрахунком заборгованості по  аліментам у порядку контролю за виконанням судового рішення, то такий спір може вирішуватись у порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця, що передбачено розділом VII ЦПК України.
 
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду                                    у постановах: від 29 серпня 2018 року у справі № 201/10328/16-ц, провадження                   № 14-192цс18; від 27 листопада 2019 року у справі № 201/10329/16-ц, провадження № 14-496цс19.
 
Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду у постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 464/6206/18, провадження № 61-18142св19.
Тобто, у вказаній категорії справ стягувач (боржник) вправі обирати спосіб судового захисту: або оскаржувати дії державного виконавця, або пред`являти позов на загальних підставах.
 
У своєму рішенні суд апеляційної інстанції посилався на те, що врахував висновки Верховного Суду, сформульовані у справі №756/13754/16.
 
Разом з тим Верховний Суд у більш пізніх своїх рішеннях, наведених вище, сформулював висновки про те, що, якщо заявник звернувся до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця, оскільки незгідний            з розрахунком заборгованості по аліментам у порядку контролю за виконанням судового рішення, то такий спір може вирішуватись у порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця. Тому, дотримуючись вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норм права судам потрібно враховувати більш пізні висновки Верховного Суду  
 
З урахуванням наведеного, суди дійшли помилкових висновків про те, що спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів підлягають вирішенню судом лише                     у порядку позовного провадження.Питання правомірності визначення державним виконавцем як суми аліментів, так і заборгованості за аліментами може вирішуватись в порядку судового контролю за виконання судових рішень за скаргою  на рішення, дії чи бездіяльність виконавця.
 
У зв`язку з наведеним, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Відповідно до частини третьої, четвертої статті 411 ЦПК Українипідставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.                 У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Отже, ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
 
Висновки щодо судових витрат
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українипередбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, касаційний суд не здійснює розподіл судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4  задовольнити частково.
 
Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 червня     2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 жовтня 2021року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                       О. В. Ступак

Судді:                                                                                                І. Ю. Гулейков 

                                                                                                          С. О. Погрібний

                                                                                                          Г. І. Усик
 
                                                                                                                                    В. В. Яремко