Постанова
Іменем України                                
 
18 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 404/239/21-ц
провадження № 61-17556 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Вересень Плюс»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду 
м. Кіровограда від 18 травня 2021 року у складі судді Павелко І. Л. 
та постанову Кропивницького апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року 
у складі колегії суддів: Голованя А. М., Карпенка О. Л., Дуковського О. Л., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства 
з обмеженою відповідальністю «Вересень Плюс» (далі - ТОВ «Вересень Плюс») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона перебувала у трудових відносинах із ТОВ «Вересень Плюс» з 29 листопада 2017 року на посаді продавця продовольчих товарів у мережі магазинів «Файно Маркет». 
30 травня 2018 року вона написала заяву про звільнення за власним бажанням, але звільнення фактично не відбулося, оскільки з 30 травня 
2018 року по 11 червня 2018 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності. 
11 червня 2018 року вона повторно звернулася до роботодавця із заявою про звільнення за згодою сторін. Разом із цим, її було звільнено 
з порушенням норм трудового законодавства наказом від 17 травня 
2019 року № 1003к за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін), оскільки згоди про дату звільнення між працівником 
і роботодавцем 17 травня 2019 року досягнуто не було. 
Вказувала, що вона намагалася вирішити указаний спір з роботодавцем 
у досудовому порядку, зокрема, зверталася з відповідною скаргою на дії роботодавця до управління Держпраці у Кіровоградській області, 
за результатами розгляду якої проведено інспекційне відвідування 
ТОВ «Вересень Плюс» й винесено припис про усунення виявленого порушення з вимогою усунути порушення. При цьому рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 340/2566/20 у задоволенні позову ТОВ «Вересень Плюс» 
до управління Держпраці у Кіровоградській області, третя особа - 
ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування припису відмовлено. 
Крім того, у грудні 2020 року її представник звертався до роботодавця 
з адвокатським запитом про надання інформації щодо нарахувань 
їй заробітної плпти, виплат за період роботи та стану розгляду заяви 
про звільнення, проте у наданні відповідної інформації було безпідставно відмовлено.  
Зазначала, що роботодавець не провів з нею повний розрахунок 
та не видав їй трудову книжку. Виходячи з указаних підстав, розрахунок загального розміру заборгованості роботодавця перед нею зроблений станом на грудень 2020 року й становить 575 298, 36 грн.
З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просила суд стягнути 
з ТОВ «Вересень Плюс» заборгованість по заробітній платі у розмірі 
575 298,36 грн, середній заробіток із розрахунку середньоденного заробітку у розмірі 650,79 грн за весь час затримки розрахунків при звільненні, починаючи з 11 червня 2018 року по день фактичного розрахунку, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн 
і сплачений нею судовий збір .
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 травня 
2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив із того, 
що позивачем не надано належних та допустимих доказів 
на підтвердження заборгованості по заробітній платі, так як її звільнено 
11 червня 2018 року згідно з поданою нею заявою.
Районний суд також указав, що за порушення трудових прав працівника 
при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки 
це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. ОСОБА_1 були направлені повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, кошти були перераховані роботодавцем 
на її картковий рахунок, так як у день звільнення вона не працювала, тому вина відповідача, яка передбачає стягнення заробітку за весь час затримки розрахунків при звільненні, не доведена.
З урахуванням вищевказаного, суд першої інстанції зробив висновок і про відсутність правових підстав для розподілу судових витрат.
 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 травня 2021 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «Вересень Плюс» на користь ОСОБА_1 21 131,00 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, 
5 000,00 грн у рахунок компенсації витрат за надання професійної правничої допомоги та 1 362,00 грн у рахунок компенсації витрат по сплаті судового збору.
У задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній плати відмовлено.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що 17 травня 
2019 року, а не 11 червня 2018 року, ОСОБА_1 згідно з наказом № 1003к була звільнена з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 36 
КЗпП України, а саме за згодою сторін. Проте їй не було виплачено належні при звільненні кошти у розмірі 73 484,75 грн. Виплата    ОСОБА_1 зазначеної суми була здійснення ТОВ «Вересень Плюс» лише 15 липня 2019 року, тобто кількість календарних днів затримки такої виплати - 59.
Відповідно до довідки від 24 вересня 2021 року, наданої ТОВ «Вересень Плюс», убачається, що ОСОБА_1 отримала заробітну плату за березень 2019 року у розмірі 7 102,80 грн, за квітень 2019 року - 7 576,32 грн, 
що складає 14 685,82 грн. Кількість робочих днів у зазначені місяці - 41. Середньоденна заробітна плата складає 358,17 грн, а тому розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунків при звільнення складає 21 132,00 грн ( 358,17 х 59 = 21 132), який підлягає до стягнення 
з ТОВ «Вересень Плюс» на користь ОСОБА_1 .
Що стосується вимоги про стягнення заробітної плати за період з 01 липня 2018 року по 01 грудня 2020 року, то зазначена вимога задоволенню 
не підлягає через її недоведеність належними та допустимими доказами.
Суд апеляційної інстанції врахував відповідні норми КЗпП України 
та положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 
1995 року № 100 (далі - Порядок).
Оскільки позивачем надано докази на підтвердження понесених витрат 
на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн, тому вони підлягають стягненню 
з відповідача на користь позивача.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 29 листопада 2021 року заяву ТОВ «Вересень Плюс» про роз`яснення постанови Кропивницького апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року задоволено. Роз`яснено 
ТОВ «Вересень Плюс», що сума відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21 131,00 грн у постанові Кропивницького апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року зазначена 
без відрахування податків і зборів із вказаної суми.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення у частині відмови у задоволенні позову й ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити  повністю.
Підставами касаційного оскарження судових рішеньзаявник зазначає те, що судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду. Крім цього, належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відповідач постанову суду апеляційної інстанції у касаційному порядку 
не оскаржив.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано дану цивільну справу із суду першої інстанції. Надіслано іншому учаснику справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив 
на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У лютому 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2022 року у задоволенні клопотання ТОВ «Вересень Плюс» про розгляд справи за участю сторін відмовлено. Справу призначено до судового розгляду в складі колегії 
з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження 
без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що факт порушення трудового законодавства відповідачем відносно позивача встановлено у рішенні Кіровоградського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 340/2566/20 і він є преюдиційним у даному спорі. Суди попередніх інстанцій його не врахували, як і судову практику Верховного Суду у подібних справах. 
Крім того, суди безпідставно відмовили у задоволенні її позовної вимоги про стягнення заробітної плати за період з 01 липня 2018 року по 01 грудня 
2020 року через її недоведеність належними та допустимими доказами, 
так як нею вчинялися дії щодо надання цих доказів, зокрема: було направлено відповідний запит до роботодавця й після отримання невмотивованої відповіді заявлялися до суду клопотання про витребування у відповідача доказів. Проте ухвалою районного суду від 18 травня 
2021 року у задоволенні клопотань безпідставно відмовлено, на що суд апеляційної інстанції не звернув уваги. При цьому апеляційний суд надав оцінку обставинам, які не досліджувалися судом першої інстанції, а саме перебування позивача на лікарняному.
Вказує, що судами попередніх інстанцій розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Посилається також на те, що в оскаржуваній постанові відсутнє посилання на правовий висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У грудні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного 
Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ТОВ «Вересень Плюс», в якому вказується, що судове рішення апеляційного суду є законним 
та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а касаційну скаргу - 
без задоволення. 
Крім того, у грудні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшло клопотання ТОВ «Вересень Плюс» про закриття касаційного провадження у справі, яке мотивовано тим, що касаційна скарга позивача подана на судові рішення у малозначній справі, 
що не підлягають касаційному оскарженню. 
 
Фактичні обставини справи
 
ОСОБА_1 прийнята на посаду продавця продовольчих товарів ТОВ «Вересень плюс» з 29 листопада 2017 року на підставі наказу (розпорядження) від 28 листопада 2017 року № 1918к із тривалістю робочого тижня 48 годин та окладом (тарифною ставкою) 20,07 грн 
(а. с. 25, 26, т. 1).
ОСОБА_1 подала заяву на ім`я директора ТОВ «Вересень Плюс» 
від 30 травня 2018 року (вх. № 8 від 30 травня 2018 року), в якій просила звільнити її із займаної посади за власним бажанням з 31 травня 2018 року (а. с. 27, т. 1).
Відповідно до листка непрацездатності (серія АДЕ № 820714) ОСОБА_1 перебувала на стаціонарі у період з 30 травня 2018 року по 11 червня 
2018 року.
11 червня 2018 року на ім`я директора підприємства ТОВ «Вересень плюс» ОСОБА_1 було написано заяву про звільнення із займаної посади 
з 12 червня 2018 року за згодою сторін у зв`язку з погіршенням стану здоров`я (вх. №9 від 11червня 2018 року). Заяву прийнято менеджером 
з персоналу ОСОБА_2 (а. с. 28, 238, т. 1).
Судом першої інстанції встановлено, що наданий лікарняний, не був заповнений належним чином.
Звільнення не було проведено, так якроботодавець не знав де знаходиться працівник, тому процедуру звільнення залишили до з`ясування обставин відсутності ОСОБА_1 на робочому місці.
13 липня 2018 року на адресу ТОВ «Вересень Плюс» надійшов лист 
від ОСОБА_1 , в якому остання повідомила, що знаходилася на лікуванні, 
у неї поганий стан здоров`я, тому просила звільнити її тим днем, коли була написана заява, тобто з 12 червня 2018 року (а. с. 239).
17 травня 2019 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України - за згодою сторін, згідно з наказом (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 1003к (а. с. 10).
Суд апеляційної інстанції встановив, що при звільненні ОСОБА_1 не було виплачено належні при звільненні грошові кошти у розмірі 73 484,75 грн.
Виплата зазначеної суми розрахункових коштів була здійснена ОСОБА_1 ТОВ «Вересень Плюс» 15 липня 2019 року (а. с. 192-194, т. 2; а. с. 129, т. 3). 
Згідно з довідкою від 24 вересня 2021 року, наданої ТОВ «Вересень Плюс», ОСОБА_1 отримала заробітну плату за березень 2019 року у розмірі 
7 102,80 грн, за квітень 2019 року - 7 576,32 грн, що сумарно складає 
14 685,82 грн (а. с. 132, т. 3). 
Суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні вимоги ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 липня 
2018 року по 01 грудня 2020 року через її недоведеність належними 
та допустимими доказами.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Касаційна скаргаОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої 
або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, 
що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання 
про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, 
які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване 
на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 
ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
При цьому, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 
Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком.
Цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (пункт 1 Порядку).
Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи 
з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються 
із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно 
із графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим 
з дотриманням вимог законодавства.
У справі, яка переглядається, апеляційним судом встановлено, 
що 17 травня 2019 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи згідно 
з наказом № 1003 к на підставі пункту 1 частини першої статті 36 
КЗпП України - за угодою сторін (а. с. 10, т. 2).
Проте, при звільненні з роботи їй не було виплачено належні при звільненні грошові кошти у розмірі 73 484,75 грн.
Суд апеляційної інстанції вказав, що виплата ОСОБА_1 зазначеної грошової суми здійснена ТОВ «Вересень Плюс» лише 15 липня 2019 року, тобто кількість календарних днів затримки такої виплати - 59.
Згідно з довідкою від 24 вересня 2021 року, наданою ТОВ «Вересень Плюс», ОСОБА_1 отримала заробітну плату за березень 2019 року у розмірі 
7 102,80 грн, за квітень 2019 року - 7 576,32 грн, що сумарно складає 
14 685,82 грн. Кількість робочих днів у зазначені місяці - 41. Відтак, середньоденна заробітна плата складає 358,17 грн.
Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунків при звільненні складає 21 132,00 грн.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про те, що з ТОВ «Вересень Плюс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 
21 132,00 грн.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом
у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 
ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається 
як на підставусвоїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність 
або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази 
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням правильно установлених апеляційним судом фактичних обставин даної справи та належної оцінки доказів, які знаходяться 
у матеріалах справи, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок 
і про те, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати 
за вказаний нею період не підлягає задоволенню через її недоведеність.
При цьому суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, а зроблені апеляційним судом висновки по суті вирішення спору узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду, яка є сталою та сформованою.
Доводи касаційної скарги про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за затримку розрахунку при звільненні по день ухвалення апеляційним судом судового рішення у спорі 
є безпідставними, оскільки апеляційним судом правильно встановлено, 
що виплату належних при звільненні ОСОБА_1 грошових коштів здійснено ТОВ «Вересень Плюс» у липні 2019 року. Тому розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні обчислено вірно, 
з урахуванням кількості календарних днів затримки такої виплати.
 
Доводи касаційної скарги у відповідній частині зводяться до незгоди заявника касаційної скарги з оскаржуваним судовим рішенням, що не може бути правовою підставою для скасування правильного по суті й законного судового рішення.
Колегія суддів звертає увагу заявника касаційної скарги, що у даному спорі не вирішується питання щодо законності звільнення працівника 
чи поновлення на роботі, а тому посилання касаційної скарги про порушення роботодавцем процедури укладення з працівником трудового договору, непогодження дати звільнення, та інших правових питань виконання працівником трудових обов`язків та законності процедури звільнення, окрім 
як виплати всіх сум, що належать йому, в день звільнення, 
є безпідставними, так як не відносяться до предмета спору. Указане стосується й посилань касаційної скарги на судове рішення адміністративного суду у справі № 340/2566/20 за позовом ТОВ «Вересень Плюс» до управління Держпраці у Кіровоградській області, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування припису.
Крім того, відхиляються доводи, наведені у касаційній скарзі, про те, 
що суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, 
що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, оскільки відповідно до частини першої статті 274 ЦПК України, справи, 
що виникають з трудових відносин, розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження. При цьому ухвалою суду першої інстанції 
від 05 травня 2021 року у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження було відмовлено 
й районний суд указав підстави для такої відмови. Крім того, розгляд справи у судах попередніх інстанцій було проведено з повідомленням сторін і представник позивач брав участь у розгляді справи. 
Порядок розгляду справи в суді апеляційної інстанції не вплинув 
на можливість встановлення фактичних обставин справи та правильність зроблених апеляційним судом висновків по суті вирішення спору, а судове рішення не може бути скасованим з формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).
Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 
ЦПК України судом апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення 
та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального 
і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
 
Щодо клопотання ТОВ «Вектор Плюс» про закриття касаційного провадження
 
У грудні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшло клопотання ТОВ «Вересень Плюс» про закриття касаційного провадження у справі.
Заявник клопотання, посилаючись на частину шосту статті 19 ЦПК України та частину першу статті 274 ЦПК України, вказує, що зазначена справа 
є малозначною, а касаційна скарга позивача подана на судові рішення 
у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню. Посилається також на пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України, відповідно до якого суд відмовляє у відкритті касаційного провадження 
у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Разом із цим, підстави для закриття касаційного провадження визначені статтею 396 ЦПК України і заявник не конкретизує підставу закриття касаційного провадження у даній справі, виходячи саме з указаної норми процесуального закону. Мотиви, наведені у клопотанні ТОВ «Вересень Плюс», не можуть бути підставою для закриття касаційног опровадження 
у даній справі.
При цьому касаційна скарга ОСОБА_1 містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 
ЦПК України, що викликає необхідність дати їм відповідну правову оцінку під час касаційного перегляду справи, а тому Верховний Суд відмовляє 
у задоволенні вказаного клопотання.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані 
судові рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом 
не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання товариства з обмеженою відповідальністю «Вересень Плюс» про закриття касаційного провадження відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Кропивницького апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
Г. В. Коломієць
 
Р. А. Лідовець
 
Ю. В. Черняк