ПОСТАНОВА
Іменем України
31 травня 2022 року 
Київ

справа №263/3555/17
адміністративне провадження № К/9901/2148/18  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Мороз Л.Л.,
суддів: Рибачука А.І.,  Бучик А.Ю., 

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 263/3555/17
за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Маріуполя Донецької області про визнання неправомірними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 вересня 2017 року     (суддя Киян Д.В.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року (головуючий суддя Гаврищук Т.Г., судді: Блохін А.А., Сухарьок М.Г.), 
ВСТАНОВИВ:
В березні 2017 року ОСОБА_1 (далі також - позивачка) звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі міста Маріуполя Донецької області (далі також - відповідач, Управління) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії згідно п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зобов`язання Управління призначити їй пенсію згідно п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  з моменту подання заяви - 02.11.2016. 
Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю відмови Управління у призначенні їй пенсії за вислугу років з посиланням на відсутність стажу, необхідного для призначення такої пенсії, оскільки, як вважає позивачка, її пільговий стаж (з урахуванням роботи у ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» з 02.01.2003 по 01.01.2005) складає 26 років 3 місяці 24 дні. 
Судами встановлено, що згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_1 позивачка працювала:
-  з 13.08.1984 по 08.01.1986 на посаді терапевтичної медсестри залізничної поліклініки міста Жданова; 
-  з 09.01.1986 по 31.12.2002  цеховою медсестрою у міській лікарні № 5 міста Жданова;
- з 02.01.2003 по 04.01.2011 у ВАТ «Азов» на посаді цехової медсестри; 
- з 05.01.2011 по 01.11.2016 в ПАТ «Азовзагальмаш» на посаді медичної сестри вищої категорії.
02.11.2016   ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Рішенням №3 від 05.01.2017 Управління відмовило позивачці в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи. У рішенні зазначено, що загальний стаж позивачки складає 32 років 01 місяців 13 днів, стаж за вислугу років - 18 років 04 місяця 19 днів. До пільгового стажу не враховано період роботи з 02.01.2003 по 04.01.2011 у ВАТ «Азов» (перейменовано у ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування»), та з 05.01.2011 по 01.11.2016 у ПАТ «Азовзагальмаш», у зв`язку із відсутністю ліцензії та акредитації зазначених підприємств.
На додаткове звернення позивачки від 14.02.2017 відповідач листом від 24.02.2017  №24/Т-19-01-04 повідомив, що з урахуванням додатково наданої копії акредитаційного сертифікату її стаж роботи на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років складає 21 рік 04 місяці 19 днів.
Судами також встановлено, що ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» отримував ліцензії на здійснення медичної практики з 08.08.2002 по 08.08.2005 (ліцензія серії АА № 499156, видана Міністерством охорони здоров`я України), з 17.08.2005 до 17.08.2010 (ліцензія серії АБ № 292212, видана Міністерством охорони здоров`я України), з 19.08.2010 (ліцензія серії АВ № 554488, видана Міністерством охорони здоров`я України). 
ПАТ «Азовзагальмаш» має ліцензію серії АГ №603270 на здійснення медичної практики з 23.09.2011.  
Досліджено судами й копію акредитаційного сертифіката серії МЗ № 009815, виданого Міністерством охорони здоров`я України, Медико-санітарній частині ПАТ «Азовзагальмаш», терміном дії з 27.06.2012 по 30.05.2015, та копію акредитаційного сертифіката серії МЗ №007905, виданого Міністерством охорони здоров`я України поліклініці ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування», здравпункти 1, 2, 4, 5, 6, 8, 10, 11, 12, 13, 15, терміном дії з 29.04.2009 по 29.04.2012.
З відповіді Міністерства охорони здоров`я України №17/53/653-17/18797 від 10.07.2017 встановлено, що поліклініка ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» та її структурні підрозділи отримували акредитаційний сертифікат у 2009 році терміном дії три роки. Медико-санітарна частина ПрАТ «Азовзагальмаш» та її структурні підрозділи отримували акредитаційний сертифікат у 2012 році терміном дії три роки. Інших акредитаційних сертифікатів ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» у період з 2003 року по 2009 рік та ПрАТ «Азовзагальмаш» у період з 2011 року по 2017 рік не отримували.
З урахуванням вказаного, судами констатовано, що спеціальний стаж роботи позивачки, який дає право на призначення пільгової пенсії складає 24 роки 3 місяці 24 дні. 
Не погоджуючись з рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії, позивачка звернулася до суду з цим позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що період роботи позивачки з 02.01.2003 по 01.01.2005 у ВАТ «Азов» (після реорганізації - ВАТ «Маріупольський завод важкого будування») не підлягає зарахуванню до пільгового стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, оскільки вказане товариство пройшло акредитацію та отримало відповідний сертифікат лише у 2009 році. 
Вважаючи рішення судів попередніх інстанцій такими, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивачка подала касаційну скаргу, в якій просить такі рішення судів скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що ВАТ «Азов» (після реорганізації - ВАТ «Маріупольський завод важкого будування») було створене згідно чинного законодавства та здійснювало діяльність у сфері медичної практики на підставі ліцензій Міністерства охорони здоров`я, в тому числі, й у період з 02.01.2003 по 01.01.2005, який, як зазначає позивачка, безпідставно не зараховано до спеціального стажу, який дає пенсію на пільгових умовах. Вважає, що відсутність акредитаційного сертифікату не є перешкодою для зарахування до спеціального стажу періоду роботи у вказаному товаристві, оскільки останнє здійснювало медичну практику на підставі ліцензії й фактично було діючим медичним закладом. 
Відповідач правом подання письмових заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не скористався. 
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права та дійшов таких висновків.
Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального захисту населення за наявності спеціального стажу роботи від 25 років до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Згідно з Переліком до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби та територіальних органах Держсанепідслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), діагностичних центрах.
Разом з тим відповідно до примітки 2 до Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності та відомчої підпорядкованості закладів і установ.
Визначення поняття «заклад охорони здоров`я» наведено в статті 3 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19 листопада 1992 року № 2801-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) - це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.
Відповідно до частини другої статті 16 цих Основ заклади охорони здоров`я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами за наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців.
Порядок і умови створення закладів охорони здоров`я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної та фармацевтичної практики визначаються актами законодавства України.
Відповідно до пункту 1 Порядку державна акредитація закладу охорони здоров`я - це офіційне визнання статусу закладу охорони здоров`я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності.
Згідно з пунктом 2 Порядку акредитації підлягають незалежно від форми власності усі заклади охорони здоров`я.
Таким чином, приватне підприємство офіційно набуває статусу закладу охорони здоров`я на підставі акредитації.
Як вже було зазначено в цій постанові, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки період роботи позивачки з 02.01.2003 по 01.01.2005 у ВАТ «Азов» (після реорганізації - ВАТ «Маріупольський завод важкого будування») не підлягає зарахуванню до пільгового стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, оскільки вказане товариство пройшло акредитацію та отримало відповідний сертифікат лише у 2009 році.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суддів, з огляду на наступне. 
Так, справа з подібними правовідносинами перебувала на розгляді у Великій Палаті Верховного Суду (справа № 492/446/15-а, постанова від 29.08.2018). За матеріалами цієї справи, позивачці припинено виплату раніше призначеної пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи (25 років), який дає право на пенсію за вислугу років, оскільки позивачка у період з 29.12.2001 по 30.12.2006 працювала в аптечному кіоску фізичної особи-підприємця, який не відноситься до Переліку закладів охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.12.2002 року № 385.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. До того ж суди попередніх інстанцій також урахували положення статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII, згідно з якими громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Здійснюючи касаційній перегляд у зазначеній справі, Велика Палата Верховного Суду України, погоджуючись із рішеннями суддів попередніх інстанцій, дійшла висновку, що «особи, які працювали на посадах фармацевтів в аптечних кіосках, належних ФОП, за умови здійснення такої діяльності на основі ліцензій на провадження роздрібної торгівлі лікарськими засобами, незалежно від отримання цим аптечним закладом акредитаційних сертифікатів, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ. На працівника аптечного закладу не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення акредитації відповідного закладу охорони здоров`я, оскільки контроль за додержанням аптечними закладами правил здійснення роздрібної торгівлі лікарськими засобами, у тому числі в питаннях проходження акредитації, покладався чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством на відповідні повноважні державні контролюючі органи.»
Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у чинній редакції частини п`ятої статті 16 Закону № 2801-XII (зі змінами, внесеними законами України від 09.04.2015 № 326-VІІІ, від 19.10.2017 року № 2168-VIII) наразі установлено добровільне проходження закладами охорони здоров`я акредитації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Також передбачено, що не підлягають обов`язковій акредитації аптечні заклади. Акредитація аптечних закладів може здійснюватися на добровільних засадах.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зміни у законодавстві щодо акредитації аптечних закладів на добровільних засадах призвели до дискримінації тих осіб, які працювали, до вказаних змін, у належному ФОП аптечному кіоску, який державної акредитації не проходив, у порівнянні з тими особами, які працюватимуть у неакредитованих аптечних закладах після змін у законодавстві, і матимуть право на отримання пенсії за вислугою років. Наслідком такого різного поводження є порушення заборони дискримінації у зв`язку з реалізацією права на мирне володіння майном - призначеною пенсією за вислугу років.
Зважаючи на схожі обставини справи із справою, яка перебувала на розгляді у Великій Палаті Верховного Суду, та подібність спірних правовідносин у зазначених справах (в частині правових наслідків акредитації для пенсійного забезпечення працівника), колегія суддів вважає за необхідне взяти ці правові висновки до уваги та застосувати їх до вирішення цієї справи.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права при ухваленні судових рішень.
Відповідно до частини першої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішень судів попередніх інстанцій із прийняттям нового рішення про задоволення позову.
За змістом статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 341, 345, 351, 356 КАС України, Суд -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 вересня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року у справі №263/3555/17 - скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі міста Маріуполя Донецької області про визнання неправомірним й скасування рішення та зобов`язання вчинити дії -задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі міста Маріуполя Донецької області №3 від 05.01.2017 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі міста Маріуполя Донецької області призначити ОСОБА_1 пенсію відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 02.11.2016. 
Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі міста Маріуполя Донецької області (87548, вул.Зелинського, 27а, м.Маріуполь) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )  судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок, сплачений відповідно до квитанцій №0.0.717504362.1 від 01.03.2017.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз
А.І. Рибачук 
 А.Ю. Бучик ,
Судді Верховного Суду