ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4678/22 Справа № 193/711/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Томинець О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 193/711/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:
позивачка –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Морозова Євгенія Євгенійовича на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2022 року, яке ухвалено  суддею  Томинцем О.В.  у смт. Софіївці Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 02 травня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на приватизовану ним за життя земельну ділянку, загальною площею 11,2266 га, яка складається з двох частин, площею 3,4402 га та 7,7864 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Нововасилівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області.
У встановлений законом шестимісячний строк, ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, в тому числі і стосовно названої земельної ділянки, однак нотаріус повідомила, що за життя ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений 29 грудня 2004 року приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Кот Л.І. за р./№1555, згідно якого батько заповів вищевказану земельну ділянку відповідачеві ОСОБА_2 .
Позивачка вважає, що обставини, які передували складанню цього заповіту, свідчать про відсутність волевиявлення батька на його складання та уведення його відповідачем в оману щодо істотних обставин.
Зокрема, 29.03.2004 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 доручення строком на 10 років із правом на здійснення ряду повноважень щодо належної йому земельної ділянки, загальною площею 11,2266 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Нововасилівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області. Проте, після закінчення строку дії цього доручення ОСОБА_2 відмовився повертати ОСОБА_3 земельну ділянку. Як з`ясувалося, ОСОБА_2 уклав договори оренди зі своєю ж дружиною ОСОБА_4 без згоди на це ОСОБА_3 та всупереч його інтересам, що стало наслідком звернення останнього до суду з позовом про визнання недійсними таких правочинів.
Згідно рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 20.08.2014 року визнано недійсними договори оренди земельних ділянок, укладених 14.08.2013 року між ОСОБА_3 , від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , площею 3,4402 га та 7,7864 га, та зобов`язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 вищевказані земельні ділянки.
При цьому, позивачка вважає не випадковим той факт, що, після видачі 29.03.2004 року ОСОБА_3 доручення ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою, у грудні цього ж року на ім`я останнього було складено заповіт батьком на цю ж земельну ділянку.
Наголосила, що за життя її батько ніколи не висловлював наміру заповісти належне йому майно іншим стороннім особам. Відповідач ОСОБА_2 є для нього чужою людиною, а довіряв він лише позивачці, як його рідній дочці, про що свідчить той факт, що саме у неї зберігалися всі його особисті документи, в тому числі і оригінал державного акту про право власності ОСОБА_3 на вищевказані земельні ділянки, які після рішення суду у 2014 році відповідач повернув її батькові. Після цих подій ОСОБА_3 видав на її ім`я довіреність на представництво його інтересів з усіх питань, що стосується цієї земельної ділянки.
Відтак, з огляду на правовідносини, які склалися між заповідачем та спадкоємцем ОСОБА_2 , позивачка ОСОБА_1 вважає, що волевиявлення ОСОБА_3 під час його складання на користь ОСОБА_2 не було вільним і не відповідало його волі, він помилився щодо природи спірного заповіту, мав невірне уявлення про його обставини та права сторін, що має істотне значення в розумінні положень ст. 229 ЦК України, тому просила визнати вказаний заповіт недійсним.
Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі позивачка  ОСОБА_1  та її представник адвокат Морозов Є.Є. просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права при допущенні неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що 29.03.2004 року ОСОБА_3  надав ОСОБА_2  доручення строком на 10 років із правом на здійснення ряду повноважень щодо належної йому земельної ділянки, однак рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 20.08.2014 року визнано недійсними договори оренди земельних ділянок, укладених 14.08.2013 року між ОСОБА_3 , від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , площею 3,4402 га та 7,7864 га, та зобов`язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 вищевказані земельні ділянки. Вказане рішення мотивоване тим, що вказані договори було укладено ОСОБА_2 не в інтересах ОСОБА_3 та всупереч його волі. При цьому, зазначає, що після видачі 29.03.2004 року ОСОБА_3 доручення ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою, у грудні цього ж року на ім`я останнього було складено заповіт батьком на цю ж земельну ділянку, що, на її переконання, свідчить про відсутність у ОСОБА_3 волевиявлення на складання такого заповіту. Крім того, наголошує й на тому, що судом не було враховано її твердження про те, що за життя її батько ніколи не висловлював наміру заповісти належне йому майно іншим стороннім особам, зокрема, відповідачу ОСОБА_2 .
Крім іншого, вказує й на те, що при посвідченні заповіту було порушено таємницю щодо волі заповідача, адже, як пояснив у судовому засіданні сам ОСОБА_2 , він був присутнім при складанні заповіту та знав його зміст.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Морозова Є.Є., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Ковша Д.В., які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.  
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с. 13).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, у тому числі на земельну ділянку, загальною площею 11,2266 га, яка згідно плану її розташування складається з двох частин: площею 3,4402 га та відповідно 7,7864 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Нововасилівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, що підтверджується відповідним державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ДП № 029285 від 25.03.2004 року (а.с.15).
За життя ОСОБА_3 зробив заповідальне розпорядження, посвідчене 29 грудня 2004 року приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Кот Л.І., за р./№1555, згідно якого заповів вищевказану земельну ділянку відповідачеві ОСОБА_2 (а.с.45).
Згідно матеріалів спадкової справи № 46/2021, після смерті ОСОБА_3 з заявами про прийняття спадщину за законом звернулися 07.04.2021 дочки спадкодавця ОСОБА_5 та позивачка у справі ОСОБА_1 , а 20.04.2021 - відповідач ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини за оспорюваним заповітом (а.с. 69, 72, 80).
Згідно рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області, ухваленого 20 серпня 2014 року у цивільній справі № 193/1487/14-ц за відповідним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , третя особа відділ Держземагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області, визнано недійсними договори оренди земельних ділянок, укладених 14.08.2013 між ОСОБА_3 , від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , площею 3,4402 га та 7,7864 га, та зобов`язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 вищевказані земельні ділянки (а.с.32 -33). Підставою визнання вказаних правочинів недійсними слугувало порушення ОСОБА_2 , на якого ОСОБА_3 склав нотаріально посвідчене доручення на розпорядження вищевказаними земельними ділянками від 29.03.2004 року, заборони вчиняти правочини від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах через укладення спірних договорів оренди землі зі своєю дружиною ОСОБА_4 .
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, оскільки доказів невідповідності дійсної волі заповідача ОСОБА_3 положенням оспорюваного заповіту та того, що волевиявлення заповідача при складанні заповіту не було вільним, позивачкою не надано.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як його суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. 
Згідно із ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. 
За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів. 
Відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною ст. ст. 1251-1252 ЦК України.
Стаття 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. 
Як вбачається з матеріалів справи, 29 грудня 2004 року ОСОБА_3 , на випадок своєї смерті, зробив заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Кот Л.І., за р./№1555, згідно якого заповів належну йому на праві власності земельну ділянку, загальною площею 11,2266 га, яка згідно плану її розташування складається з двох частин: площею 3,4402 га та відповідно 7,7864 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Нововасилівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, відповідачеві ОСОБА_2 (а.с.45).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 13).
Донька померлого ОСОБА_3 – ОСОБА_1 , як спадкоємиця першої черги, оскаржила заповіт від 29 грудня 2004 року в судовому порядку, з тих підстав, що волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.   
Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.   
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.   
Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.   
Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відсутність вільного волевиявлення заповідача ОСОБА_3 обґрунтовано тим, що за життя він ніколи не висловлював наміру заповісти належне йому майно іншим стороннім особам, зокрема, відповідачу ОСОБА_2 , з яким у ОСОБА_3 був спір щодо неналежного виконання останнім своїх обов`язків, як повіреного, щодо розпорядження належної ОСОБА_3 земельної ділянки, й цей спір було вирішено у судовому порядку.
Разом з тим, суду не надано доказів того, що волевиявлення ОСОБА_3 на складання заповіту на користь ОСОБА_2 не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.
Вільне волевиявлення заповідача, відповідність волевиявлення внутрішній волі заповідача у даному випадку є визначальним.
Натомість, наявність між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 судового спору щодо визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, укладених 14.08.2013 між ОСОБА_3 , від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , площею 3,4402 га та 7,7864 га, та зобов`язання ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 вищевказані земельні ділянки (а.с.32 -33), з тим підстав, що ОСОБА_2 , на якого ОСОБА_3 склав нотаріально посвідчене доручення на розпорядження вищевказаними земельними ділянками від 29.03.2004 року, порушив заборону вчиняти правочини від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах та укладення спірних договорів оренди землі зі своєю дружиною ОСОБА_4 , у жодному разі не свідчить про відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на складання оспорюваного заповіту.
При цьому, слід зауважити й на тому, що, після ухвалення рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області, ухваленого 20 серпня 2014 року у цивільній справі № 193/1487/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , третя особа відділ Держземагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області, про визнання недійсними договори оренди земельних ділянок, ОСОБА_3 не скористався своїм правом на скасування заповіту, у зв`язку з чим колегією суддів не приймаються доводи позивачки про те, що наявність судового спору між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 свідчить про те, що ОСОБА_3 не бажав заповідати належну йому земельну ділянку відповідачеві ОСОБА_2 .
Отже, зібрані у справі докази не є достатніми для визнання заповіту недійсним з підстав, визначених частиною 2 статті 1257 ЦК України, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні заявлених позовних вимог.
Доводи ж апеляційної скарги про те, що при посвідченні заповіту було порушено таємницю щодо волі заповідача, адже, як пояснив у судовому засіданні сам ОСОБА_2 , він був присутнім при складанні заповіту та знав його зміст, колегією суддів не приймаються, оскільки ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів щодо порушення саме нотаріусом таємниці посвідчення заповіту, а розголошення таких відомостей самим заповідачем ОСОБА_3 на дійсність заповіту не впливають, оскільки заповідач не є особою, зобов`язаною зберігати таємницю заповіту.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, як безпідставна та необґрунтована, а рішення суду – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Морозова Євгенія Євгенійовича – залишити без задоволення.
Рішення  Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 липня 2022 року.

Головуючий: 

Судді: