ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

21 червня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/10320/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Ясенової Т.І., Чепурнова Д.В.,        

розглянувши в у порядку письмового провадження в м. Дніпро апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року 
в адміністративній справі № 160/10320/21 за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колібрі» про стягнення адміністративного-господарських санкцій, - 

ВСТАНОВИВ:

Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колібрі», в якому просило:
стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛІБРІ» на користь держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік у розмірі 100   136,89 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року у справі №160/10320/21 в задоволенні адміністративного позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колібрі» про стягнення адміністративного-господарських санкцій - відмовлено.
Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (15.11.2021 Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів змінило назву на підставі наказу Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю №87 від 29.10.2021), не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржило його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне встановлення фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що суд першої інстанції при прийнятті рішення у справі не врахував, що відповідач у 2020 році мав 1 робоче місце, призначене для працевлаштування осіб з інвалідністю, яке було не зайняте, а тому відповідно до вимог статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» повинен був до 15.04.2021 року сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 100136,89 грн., які самостійно не сплачені, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню. Позивач також вказав про те, що ненадходження сум адміністративно-господарських санкцій до Державного бюджету України завдає значної шкоди державним інтересам, не дозволяє в повній мірі створити особам з інвалідністю необхідні умови, які дають можливість вести повноцінний спосіб життя.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «КОЛІБРІ» подано до Фонду звіт за формою №10-ПОІ про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу – 122 особи, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (осіб) – 4 особи; кількість осіб з інвалідністю, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 5 осіб; фонд оплати праці штатних працівників 12216,7 грн; середньорічна заробітна плата штатного працівника (грн.) – 100136,89 грн.; сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю – 0 грн.
На підставі наданого відповідачем звіту за 2020 рік, позивачем здійснено розрахунок боргу, відповідно до якого сума адміністративно-господарських санкцій, що підлягала сплаті відповідачем за 1 незайняте місце становить 100136,89 грн. 
Оскільки у визначений законодавством строк відповідач не сплатив визначені позивачем адміністративно-господарські санкції позивач звернувся до суду із позовом у даній справі.
З урахуванням положень ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій, оскільки відповідач здійснив всі заходи по створенню робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до встановленого нормативу. На виконання вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» у 2020 р. ним подавалися до центру зайнятості звіти за формою №3-ПН. Докази направлення центром зайнятості зазначених осіб до відповідача для працевлаштування відсутні, пошук даних осіб для працевлаштування до обов`язків відповідача не входить.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтями 18, 18-1, 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» №875-XII від 21 березня 1991 р. (далі - Закон №875-XII) визначено, що забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.
Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують їх працевлаштування.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Пунктом 4 частини 3 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» № 5067-VІ від 05 липня 2012 р., який набрав чинності з 01 січня 2013 р. визначено, що роботодавці зобов`язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).
На виконання даних приписів наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 р. затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», що набрав чинності 12 липня 2013 р., відповідно до якого форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником. При цьому, на відміну від Закону України «Про зайнятість населення» №803-XII від 01 березня 1991 р., що діяв до 01 січня 2013 р., Законом №5067-VI не передбачено обов`язку щомісячно подавати звітність за формою №3-ПН.
Аналіз зазначених норм свідчить, що на підприємства, установи, організації та інших осіб, що використовують найману працю покладено обов`язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, проте не обов`язок по їх виявленню і підбору для працевлаштування, такий обов`язок покладено на державну службу зайнятості.
З матеріалів справи встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛІБРІ» протягом 2020 року здійснювало ряд заходів з метою виконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю: щомісяця протягом звітного 2020 року, інформував центр зайнятості про наявність вільних вакансій на підприємстві з наданням відповідної характеристики вакантного місця (звітність форми №3-ПН), які прийняті Дніпровським міським центром зайнятості (09 січня 2020 року, 07 лютого 2020 року, 06 березня 2020  року, 09 квітня 2020 року, 12 травня 2020 року, 09 червня 2020 року, 09 липня 2020 року, 09 серпня 2020 року, 09 вересня 2020 року, 09 жовтня 2020 року, 09 листопада 2020 року, 09 грудня 2020 року).
Таким чином, відповідач впродовж 2020 року належним чином виконував обов`язки передбачені ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», зокрема:
- на протязі 2020 року до відповідного відділення служби зайнятості щомісячно направлялися звіти, містять інформацію про наявність вакантних посад у формі Звіт №3-ПН, тобто звіти з інформацією щодо можливості працевлаштування інвалідів, але робочі місця залишилися вакантними у зв`язку з не направленням для працевлаштування інваліда уповноваженими органами, що підтверджується матеріалами справи;
- 25 лютого 2021 року відповідачем було подано звіт за формою № 10-ПОІ (річна) про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2020 рік до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, який був отриманий позивачем 25.02.2021 року вх. № 5861, що підтверджується матеріалами справи.
При цьому, позивачем не надано доказів, що протягом 2020 року відповідач відмовив без поважних причин інвалідам у працевлаштуванні, чим порушив би вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».
Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач виконав, покладений на нього обов`язок із забезпечення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, що позивачем не заперечується, і вживав самостійно заходи для пошуку осіб для працевлаштування.
Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Із зазначеного слідує, що нарахування адміністративно-господарських санкцій за незайняті інвалідами робочі місця є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення. Такі санкції не можуть застосовуватися у разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому суб`єкт господарювання вжив усіх передбачених Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях відсутній склад правопорушення.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем виконаний обов`язок, передбачений нормами чинного законодавства, зі створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, відповідно, в діях відповідача відсутній склад правопорушення, що обумовлює відсутність підстав для стягнення адміністративно-господарських санкцій.
За даних обставин суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову в задоволенні адміністративного позову прийнято без порушення норм матеріального права, тому останнє підлягає залишенню без змін.
Доводи апеляційної скарги позивача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.   243,   311,   316,   321,   322, 325, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року у справі №160/10320/21 – залишити без змін.
              Постанова набирає законної сили відповідно до ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов