Постанова
іменем України 
19 липня 2022 року
м. Київ
справа № 496/1486/18
провадження № 51-1602км21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженої                                                  ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                                                    ОСОБА_7 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року щодо ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017161250001421, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Переможне Комінтернівського району Одеської області, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Біляївського районного суду Одеської області від 19 грудня 2019 рокуОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років.
Визначено строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з 27 грудня 2017 року, тобто з моменту затримання.
Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 змінено. Перекваліфіковано дії ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 115 КК на ст. 118 КК, визнано її винною за ст. 118 КК та призначено покарання у виді двох років позбавлення волі. 
Зараховано в строк відбування покарання перебування ОСОБА_6 під вартою 
з 27 грудня 2017 року по 29 грудня 2020 року та звільнено її з-під варти негайно в зв`язку з фактичним відбуттям призначеного покарання.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою у тому, що вона 24 грудня 2017  року приблизно о 7-ій год 30 хв. у приміщенні кухні будинку АДРЕСА_2 під час конфлікту з ОСОБА_8 , діючи умисно, з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини, переслідуючи умисел, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_8 , взяла з ліжка, на якому перебувала, розкладний ніж та завдала цим ножем останньому два удари в область грудей зліва та один удар в область лівого ліктьового суглобу, в результаті чого ОСОБА_8 від отриманих поранень помер на місці. 
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що висновки апеляційного суду про перевищення обвинуваченою меж необхідної оборони внаслідок протиправного посягання з боку потерпілого, перебування її у безпорадному стані не відповідають вимогам закону України про кримінальну відповідальність та не підтверджуються доказами, дослідженими в ході апеляційного розгляду. Посилається на порушення апеляційним судом вимог статей 91, 94, 370, 419Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). На думку прокурора, при встановлені мотиву та спрямованості умислу на вчинення кримінального правопорушення суд апеляційної інстанції взяв в основу лише показання ОСОБА_6 , але не оцінив сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Крім того, вказує на те, що всупереч вимогам ч. 4 ст. 95 КПК та принципу безпосередності дослідження доказів апеляційний суд не допитав експерта, свідків, проте надав цим доказам іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції. Також апеляційним судом не досліджено відеозапис та протокол обшуку 
від 27 грудня 2017 року, не наведено в ухвалі належного мотивування встановлених обставин. З огляду на викладене, прокурор вважає, що ухвалене апеляційним судом рішення призвело до призначення ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої.
Засуджена ОСОБА_6 подала заперечення на касаційну скаргу прокурора та просила залишити його касаційну скаргу без задоволення.
 
Позиції інших учасників судового провадження 
Прокурор  ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу обґрунтованою, просив скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Засуджена ОСОБА_6 і захисник ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення касаційної скарги та просили ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора  ОСОБА_5 , засудженої ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.
Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
При цьому відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, переглядаючи в апеляційному порядку вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції дотримався вимог статей 91, 94, 95, 370, 404, 405  КПК та обґрунтовано перекваліфікував дії обвинуваченої з ч. 1 ст. 115 КК на ст. 118 КК.
Це рішення апеляційного суду ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, яким надано оцінку за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК.
Під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції, безпосередньо дослідивши показання обвинуваченої та письмові докази, проаналізував всі зібрані в кримінальному провадженні докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність – з точки зору достатності та взаємозв`язку. 
Доводи касаційної скарги прокурора про неправильну кваліфікацію дійОСОБА_6 за ст. 118 КК колегія суддів не може визнати слушними, виходячи з наступного.
За нормативним визначенням умисне вбивство (ст. 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони – умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.
Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 цього Кодексу, є мотив діяння –захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК).
Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування мотиву та спрямованості умислу ОСОБА_6 на вчинення кримінального правопорушення.
Так, у судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_6 пояснювала, що наміру позбавляти ОСОБА_8 життя вона не мала, а тільки захищалася від його насильницьких дій. Зокрема, вона показала, що розважалася та вживала спиртні напої з подругами в клубі «Приторія» в м. Одесі. Вона перебувала в стані сильного алкогольного сп`яніння і після останнього коктейлю, яким її пригостили, в неї виникли провали в пам`яті, в зв`язку з чим вона не пам`ятає, як раніше незнайомий їй ОСОБА_8 вивів її з клубу та привіз до свого будинку в с. Латівка Біляївського району Одеської області. Опритомніла лише в будинку, де ОСОБА_8 всупереч її волі двічі зґвалтував, потім потягнув в кухню, кинув на диван, сів на неї зверху, примушував втретє вступити в статеві зносини неприродним способом. Вона благала відпустити її, але той почав погрожувати. Захищаючись від дій ОСОБА_8 , відштовхнула потерпілого ногами, випадково знайшла під подушкою ніж та взяла його. Механізм та локалізацію нанесення ударів ножем ОСОБА_8 вона не пам`ятає, однак підтверджує, що всі три удари ножем завдала йому саме вона, так як інших осіб в будинку не було. 
Також в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_6 , заперечуючи умисел на вбивство потерпілого, показувала, що вчинила інкриміновані дії з метою захисту свого життя та гідності, оскільки ОСОБА_8 її зґвалтував та, погрожуючи їй вбивством, примушував задовольнити статеву пристрасть неприродним способом.
Апеляційний суд обґрунтовано визнав показання обвинуваченої ОСОБА_6 достовірними, зазначивши, що вони об`єктивно підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні письмовими доказами, документами та експертними висновками, які безпосередньо досліджено під час апеляційного розгляду.
При цьому в ухвалі навів дані протоколу слідчого експерименту від 23 січня 2018  року та відеозапису до нього, проведеного за участю ОСОБА_6 , в ході якого вона розповіла та відтворила обставини вчинення кримінального правопорушення, які повністю узгоджуються з обставинами, встановленими під час огляду місця події в протоколі від 25 грудня 2017 року та є аналогічними її показанням в судах першої та апеляційної інстанцій.
Крім того, апеляційний суд безпосередньо дослідив та належно оцінив дані висновку судово-медичної експертизи № 3331/170-Д від 17 січня 2018 року про те, що у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синця лівого плеча; висновку експерта № 407 від 6 лютого 2018 року, відповідно до якого на статевих органах ОСОБА_8 виявлені клітини епітелію, встановити статеву належність яких не має можливості через відсутність у клітинах характерних цитохімічних та цитоморфологічних відзнак; висновків експертів № 64 від 4 травня 2018 року та №  66 від 3 травня 2018 року, згідно з якими на клинку розкладного ножа, виданого обвинуваченою, виявлено домішки крові ОСОБА_8 , а на руків`ї ножа  – домішки крові останнього та ОСОБА_6 . Піднігтьовий вміст правої руки ОСОБА_8 містить домішки крові ОСОБА_6 .
Водночас обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що встановлені у вироку місцевим судом обставини, відповідно до яких ОСОБА_6 завдала у ліжку ОСОБА_8 два удари в ліву сторону грудної клітини, від яких той помер на місці, не підтверджуються наявними у кримінальному провадженні доказами. 
Виходячи з досліджених даних висновку експерта № 407 від 6 лютого 2018 року та протоколу огляду місця події від 25 грудня 2017 року, апеляційний суд правильно зазначив, що на трупі ОСОБА_8 було виявлено не два поранення в ліву ділянку грудної клітки, а по одному пораненню в праву та ліву половину грудної клітки, а також в лівий ліктьовий суглоб. Смерть ОСОБА_8 настала не на місті заподіяння тілесних ушкоджень в ліжку, а біля вікна в кухні, де був виявлений його труп.
Крім того, апеляційний суд слушно звернув увагу на істотні суперечності, що містяться у вироку місцевого суду.
Так, місцевим судом встановлено, що конфліктна ситуація між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 виникла через те, що остання не погоджувалася на статеві зносини неприродним способом, як запропонував їй потерпілий. Поряд з тим, суд зазначив, що у ОСОБА_6 були відсутні підстави для необхідної оборони, оскільки до моменту нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , з показань самої обвинуваченої, передувало два статевих акта, протягом яких ОСОБА_6 не чинила загиблому опору, тобто вбачається розрив в часі між початком посягання на статеву свободу ОСОБА_6 та нанесенням тілесних ушкоджень ОСОБА_8 .
Ці висновки суду першої інстанції про те, що обвинувачена не перебувала у стані необхідної оборони, апеляційний суд правильно визнав голослівними, пославшись на те, що у вироку не наведено жодних доказів на спростування послідовних показань ОСОБА_6 , яка вказувала, що вона не давала згоду на статеві зносини з ОСОБА_8 й не могла протистояти його насильницьким діям внаслідок знаходження її в стані сильного алкогольного сп`яніння та через те, що була залякана його погрозами. Разом з тим, апеляційним судом слушно зазначено, що судом першої інстанції не було встановлено конкретної тривалості періоду, протягом якого до моменту нанесення потерпілому тілесних ушкоджень ОСОБА_6 не чинила загиблому опору, та доказів, якими розрив у часі підтверджується, в тому числі з урахуванням того, що ці обставини також не були встановлені в ході досудового розслідування.
З наведенням відповідних мотивів апеляційний суд обґрунтовано не погодився й з висновками суду нижчої інстанції про відсутність факту застосування потерпілим до  ОСОБА_6 насильства та зґвалтування з огляду на дані висновку судово-медичної експертизи №3331/170-Д від 17 січня 2018 року, згідно з яким дівоча пліва у ОСОБА_6 порушена давно; свіжих ушкоджень в ділянці зовнішніх статевих органів і заднього проходу не виявлено. У мазках і тампоні з вмістом піхви ОСОБА_6 сперматозоїди не знайдені.
При цьому в ухвалі зазначено, що біологічні зразки для експертного дослідження було відібрано у ОСОБА_6 через три дні після вчинення злочину, а з її показань вбачається, що вона постійно милася через відчуття забрудненості.
Також апеляційним судом безпосередньо досліджено дані висновку судово-психіатричної експертизи № 55 від 6 лютого 2018 року та наведено в ухвалі підстави, з яких не взято до уваги доводи прокурора про недостовірність показань обвинуваченої ОСОБА_6 стосовно провалів у пам`яті.
Також у касаційній скарзі прокурор посилається на порушення принципу безпосередності дослідження доказів, мотивуючи тим, що апеляційним судом не допитано експерта, свідків, проте надано цим доказам іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції.
Однак, як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час апеляційного розгляду в порядку ч. 3 ст. 404 КПК прокурор не заявляв жодних клопотань про допит судового експерта ОСОБА_9 та свідків.
Водночас апеляційним судом правильно зазначено в ухвалі, що показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 стосувалися обставин перебування ОСОБА_6 у стані сильного алкогольного сп`яніння при відвідуванні бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та від`їзду звідти з ОСОБА_8 на таксі, що всі учасники апеляційного розгляду, зокрема й сторона захисту, не заперечували.
У зв`язку з цим вказані свідки, які не були очевидцями події кримінального правопорушення в будинку ОСОБА_8 , в суді апеляційної інстанції не допитувались й іншої оцінки цим доказам не надавалось.
Доводи прокурора про те, що апеляційним судом не досліджувався протокол обшуку від 27 грудня 2017 року є безпідставними та спростовуються даними, що містяться в журналі судового засідання від 28 грудня 2020 року та аудіозаписом цього судового засідання, згідно з якими цей доказ оголошувався в судовому засіданні.
Отже, дослідивши в судовому засіданні показання обвинуваченої, письмові докази, проаналізувавши всі зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що умисне вбивство потерпілогоОСОБА_6 вчинила у стані необхідної оборони, оскільки в обстановці, яка склалася на місці злочину, в неї виникла реальна, а не мнима необхідність захищатися від суспільно небезпечного посягання ОСОБА_8 з метою захисту її охоронюваних законом прав та інтересів.
Водночас за встановлених фактичних обставин кримінального провадження ОСОБА_6 допустила перевищення меж необхідної оборони, оскільки заподіяння ОСОБА_8 тяжкої шкоди, а саме нанесення потерпілому двох ударів ножем в життєво важливі органи не в повній мірі відповідало обстановці захисту, з урахуванням того, що ОСОБА_8 вчиняв щодо ОСОБА_6 насильницькі дії без застосування ножа, а остання після одного удару, завданого потерпілому ножем в життєво важливі органи, не зупинилася, нанесла ще удар в життєво важливі органи.
Крім того, ОСОБА_6 не звернулася негайно до медичної установи з метою відвернення настання наслідків від заподіяних нею тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , а також до правоохоронних органів з повідомленням про обставини кримінального правопорушення, хоча не була позбавлена можливості вчинити ці дії.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).
Розумний сумнів – це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.
Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме – винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
З огляду на викладене та виходячи з того, що зібрані у кримінальному провадженні докази не доводять поза розумним сумнівом наявність у ОСОБА_6 умислу на позбавлення життя ОСОБА_8 з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини, висновки суду апеляційної інстанції про те, що обвинувачена вчинила інкриміновані їй дії з метою захисту від злочинного посягання потерпілого є обґрунтованими.
Відтак апеляційний суд правильно перекваліфікував дії  ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 115 КК на ст. 118 КК.
При призначенні ОСОБА_6 покарання суд апеляційної інстанції відповідно до положень статей 50, 65 КК врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винної, яка раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, має постійне місце проживання, родину та міцні соціальні зв`язки, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, обставину, яка обтяжує покарання, – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
У зв`язку цим апеляційний суд визнав за необхідне призначити обвинуваченій ОСОБА_6 покарання в межах санкції ст. 118 КК у виді двох років позбавлення волі, звільнивши її з-під варти з залу суду в зв`язку з фактичним відбуттям покарання.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження заапеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_15 , належно перевірив викладені в них доводи, зазначив підстави, з яких визнав їх обґрунтованими, та належним чином мотивував своє рішення.
Тому ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано апеляційним судом правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженої, касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_6 – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441–442 КПК України, Суд
у х в а л и в:
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, – без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                              ОСОБА_3