УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2022 року
м. Київ
справа № 184/278/21
провадження № 51-1208ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 , 
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 — адвоката ОСОБА_5 на вирок Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 8 грудня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого
2022 року щодо ОСОБА_4 , 
встановив:
За вироком Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 
8 грудня 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз — за вироком цього ж суду від 13 грудня 2016 року за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі-КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, та якому на підставі ч. 4 ст. 70 КК остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки,
засуджено за ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією всього майна.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , судові рішення щодо якого захисником ОСОБА_5 у касаційному порядку не оскаржено.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 23 лютого 2022 року зазначений вирок залишив без змін, а апеляційні скарги — без задоволення.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 24 грудня 2020 року близько 18:00 за попередньою змовою із ОСОБА_6 , проникли на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , в якому проживала ОСОБА_7 , де вчинили напад на потерпілу, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для її життя та здоров`я, заволоділи майном останньої на загальну суму 1183,34 грн.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, захисник звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вказані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що вирок місцевого суду не відповідає фактичним обставинам справи, а винуватість підзахисного у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, не доведено належними доказами. Вважає, що суд неповно з`ясував усі обставини справи, внаслідок чого неправильно кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 187 КК, а тому, на думку захисника, дії ОСОБА_4 необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 185 цього Кодексу. 
Також стверджує, що висновки суду апеляційної інстанції є незаконними, необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам ст. 370 КПК, оскільки суд не перевірив належним чином доводів наведених у її скарзі, не надав на них вичерпних та переконливих відповідей.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити на таких підставах.
За правилами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Під час розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених у вироку. 
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатись у рішення судів попередніх інстанцій.
Перевіряючи правильність судових рішень з огляду на наведені вимоги закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився апеляційний суд, відповідно до приписів ст. 370 КПК обґрунтував обвинувальний вирок щодо  ОСОБА_4 і ОСОБА_6 належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Водночас доводи касаційної скарги сторони захисту фактично зводяться до посилань на неповноту судового розгляду, до незгоди з наданою судом оцінкою доказів, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням іншої версії подій, які стосуються, по суті, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до 
ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Як убачається з матеріалів за скаргою, доводи касаційної скарги захисника 
ОСОБА_5 стосовно незаконності вироку Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 8 грудня 2021 року є аналогічними доводам, на які захисник посилалася у своїй апеляційній скарзі.
Спростовуючи доводи апеляційної скарги захисника щодо необґрунтованості засудження ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 187 КК, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку злочинним діям засудженого. 
Погоджуючись із висновками місцевого суду, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який його засуджено, місцевий суд зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності, з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, що в судовому рішенні докладно мотивовано. 
Так, винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, підтверджено: показаннями потерпілої, яка повідомила суду, що 24 грудня 2020 року о 18:00 ОСОБА_6 та ОСОБА_4 прийшли до неї додому і почали вимагати гроші на горілку. ОСОБА_6 її бив та душив, від чого вона впала на підлогу, а ОСОБА_4 у цей час шукав гроші, вона віддала їм 50 грн, однак засуджені вимагали ще. ОСОБА_4 її бив та погрожував вбивством, а потім забрав обігрівач, телефон, фен, окуляри і продукти з холодильника; показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які повідомили суду, що бачили потерпілу після події, у неї були садна, кров і рана на голові, вона повідомила їм, що ОСОБА_4 і
ОСОБА_6 кидали її на підлогу, душили, били, забрали гроші та радіатор; показаннями свідків ОСОБА_10  і ОСОБА_11 , які повідомили суду, що в день вчинення злочину вони разом із засудженими цілий день вживали алкогольні напої, деякий час 
ОСОБА_6 і ОСОБА_4 були відсутні, а повернулися з горіхами, які доручили їм продати; свідок ОСОБА_10 також зазначила, що вдома у ОСОБА_11 , де мешкав ОСОБА_4 вона бачила радіатор; показаннями свідка ОСОБА_12 в судовому засіданні  згідно з якими в грудні 2020 року він купив у двох жінок горіхи, а через деякий час дізнався, що горіхи крадені; показаннями свідка ОСОБА_13 якій потерпіла розповіла, що її побили та обікрали ОСОБА_4 і ОСОБА_6 , голова у потерпілої була перебинтована.
Суди першої та апеляційної інстанцій оцінили достовірність показань потерпілої
і свідків, наданих у судовому засіданні в місцевому суді, і сумнівів у їх правдивості у цих судів не виникало, оскільки показання були послідовними й узгоджувались між собою та з обставинами, встановленими у кримінальному провадженні. 
Крім того, вина ОСОБА_4 в інкримінованому йому злочині підтверджується і письмовими доказами, такими як: заява від потерпілої про вчинене кримінальне правопорушення щодо неї двома невідомими чоловіками, які за місцем її проживання спричинили їй тілесні ушкодження та заволоділи її майном; висновок судово-медичної експертизи від 6 січня 2021 року № 6, відповідно до якого у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді забитої рани волосяної частини голови, двох інфікованих саден обличчя; протокол пред`явлення особи для впізнання від 
25 грудня 2020 року, згідно з яким потерпіла упізнала ОСОБА_4 , який вчинив щодо неї розбійний напад; протокол пред`явлення речей для впізнання, відповідно до якого потерпіла впізнала свій обігрівач; висновок щодо результатів медогляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння від 25 грудня 
2020 року, згідно з яким ОСОБА_4 перебував у стані гострої інтоксикації внаслідок вживання алкогольних напоїв; висновок судової трасологічної експертизи від 16 січня 2021 року № 19/104-17/3/30; висновок судової товарознавчої експертизи від 13 січня 2021 року № 19/104-17/3/12.1/2; висновок молекулярно-генетичної експертизи від 16 січня 2021року № 56, відповідно до якого на вилученій захисній масці встановлено генотип ОСОБА_4 ; дані протоколу проведення слідчого експерименту від 9 лютого 2021 року, в ході якого ОСОБА_7 детально розповіла про обставини розбійного нападу на території її домоволодіння; висновок додаткової судово-медичної експертизи від 10 лютого 2021 року № 80, відповідно до якого механізм виявлених у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень не суперечить механізму, вказаному у протоколі слідчого експерименту за її участю, та інші доказами.
Місцевий суд ці докази визнав належними, допустимими та достовірними, оскільки їх отримано у встановленому законом порядку, вони узгоджуються між собою 
і об`єктивних підстав ставити їх під сумнів немає. 
Доводи захисника про неправильну, на її думку, кваліфікацію дій ОСОБА_4  за 
ч. 3 ст. 187 КК позбавлені підстав, оскільки захисник аргументує свою позицію виключно через незгоду з наданою попередніми інстанціями оцінкою доказів і встановлених обставин кримінального провадження, проте Верховний Суд відповідно до положень ст. 433 КПК не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Водночас зазначені доводи були предметом перегляду судами попередніх інстанцій 
і були визнані ними необґрунтованими.
Інших доводів, які б указували на неправильну кваліфікацію дій засудженого, за встановлених судом обставин, касаційна скарга захисника не містить.
Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду вважає, що винуватість  ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, повністю доведено і за встановлених судами фактичних обставин справи його дії кваліфіковані правильно.
Призначене ОСОБА_4 покарання, на думку колегії суддів касаційного суду, повною мірою відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та в повній мірі відповідає положенням ст. 419 КПК.
Враховуючи викладене, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_4 , судами першої та апеляційної інстанцій у кримінальному провадженні допущено не було, 
а тому законних підстав для скасування оскаржуваних судових рішень за доводами, наведеними в касаційній скарзі захисника, Верховний Суд не вбачає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 — адвоката ОСОБА_5 на вирок Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 8 грудня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року щодо 
ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                             ОСОБА_3